Капитана каза, че ще картографират астероидното поле, но не мога да видя и следа от тях.
Може да е друг астероиден пояс.
Не, този е. Два основни... 17 планетоидни.
Е, не са ни очаквали да се върнем до 3 дни.
Може би са свършили и са отишли да правят нещо друго.
Докато са ни развалени сензорите, няма да знаем, кокга се връщат освен ако не ги видим.
- Някакъв напредък с връзката? - Мъртва като пън.
Не разбирам.
Без съмнение ще трябва да разглобиш совалката, на парчета, когато се върнем в дока.
Бих се чувствал много по-спокоен, ако всичко работи безпогтешно, докато се върне Ентърпрайс.
- Е... запоявай, каквото си искаш. - Имам копие от Орфей да прегледам.
Съмнявам се че ще съм дори и на половината от това, преди кораба да се е върнал.
По-скоро бих пренаредил всяка микро-верига на тази совалка, отколкото да премина през това бебче.
Британското училище, има добра програма за убочение. Гарантират добро образование.
Понякога си мисля, че вие Американците, не четете нищо друго, освен комикси и безумна научна фантастика.
Едно ще ти кажа: Супермен беше пълен с метафори.
Под текст след под текст.
Оо, само Др. Кокрин ако беше Европеец, Волканците, щяха да са по-малко резервирани да ни помагат.
Но, нее... трябваше да е от Монтана.
Сигурно е прекарвал нощите си, четейки за каубои и индиянци.
Е, не знам някой Европеец да е разбрал, как се прави светлинен двигател.
Командир...
Нито Британци, нито Италянци, нито сърбо-харвати...
Командир...
По-добре ела и виж това.
Доближи ни малко.
Кораб ли е?
Ако проклетия сензор работеше, можехме...
Върни ни отново.
Там. Забави.
Песен: "Вяра на сърцето" Пътят беше дълъг,
ЕНТЪРПРАЙС -------------- за да стигнем до тук.
ЕНТЪРПРАЙС -------------- Измина много време,
но моето най-сетне е близо.
Ще видя мечтата си осъществена.
По мотиви на "STAR TREK" от Джин Роденбъри ------------------------------------------- Ще докосна небето.
И няма повече да ме задържат,
Скот Бакула в ролята на капитан Джонатан Арчър ---------------------- не няма да ме отклонят,
Скот Бакула в ролята на капитан Джонатан Арчър ------------------------- защото имам вяра в сърцето си
Джон Билингсли в ролята на др. Флокс --------------------------------- Отивам там където то ме води
Доминик Киитинг в ролята на Лейтенант Рийд ------------------------------------------ Имам силата да повярвам,
Джолийн Блалок в ролята на помощник командир Т`Пол ------------------------ че мога да направя всичко.
Имам силата на душата,
Никой не ще ме огъне или пречупи
Антъни Монтгомъри в ролята на мичман Травис Мейуедър -------------------------- Мога да достигна всяка звезда.
Имам вяра,
Линда Парк в ролята на мичман Хоши Сато ---------- имам вяра,
Конър Триниър в ролята на командир Чарлс Тъкър III ---------------- вяра в сърцето си
Превод: << stoyo5 >>
Редакция: << stoyo5 >>
По сценарий на Рик Бърман & Бранън Брага
СОВАЛКА ЕДНО
Влез.
Как са Тесианците?
Др. Флокс може да остави 12 от тях в Изолатора.
Ами другите... колко са, 22-ма?
Сменя ги.
Изглежда се справят добре с атмосферата ни, но им трябват поне 6 часа от газа "Бор" на ден.
Каза че е достатъчно за да ги върнем у дома.
Научи ли езика им?
Да, сър.
Какво разказаха?
Бяха доста бъбриви.
Повечето от тях са били на кораба от години. Трудно преглъщат, че са загубили всичко.
Но са живи.
Капитана има ли на представа, какво се е случило?
Не. Чувства се ужасно за повредата на Ентърпрайс. Няма представа какво се е объркало.
Когато приближили дока,
загубили контрол над сензорите, след което няколко секунди по-късно управлението им отказалпо.
Благодаря на Господа, че спасителните им капсули са работели.
Видях останките върху астероида. Не е останало много.
Арчър до Мейуедър. Какво е нашето ETA?
Трябва да достигнем Тесниа след около 20 часа, сър.
Добра работа.
Това ще ни върне обратно при координатите за среща, преди Трип и Малкъм да стигнат до там.
Нека излезем от светлинна за няколко минути. Искам да проверя повредите на хангара.
Слушам, сър.
- Кой ръководи Инженерното, когато го няма Трип? - Лейтенант Хес.
Кажете й да подготви екип, за направата на нова врата на хангар 2.
Наред ли е всичко останало?
Астрометрите засякоха микро-аномали в района на астероидното поле.
Микро-аномалите са Волкански мит. Няма научно доказателство че съществуват.
Дефлекторите ни засякоха необичайни, заредени частици в по времето, когато,
Тасианския кораб се повреди.
Някакви подобни повреди на Ентърпрайс?
Не. Но щита ни беше поляризиран.
Микро-аномали.
Ако Волканците се бях сблъскали с тях, щяха да ги обвинят и за обикновенната настинка.
Ами спасителните капсули?
- Може да са изстреляли капсулите, преди да се разбият. - Щяха да са тук.
Движат се само с 300 км/ч. Щяха да са тук и да чакат да се върнем.
- Сигурни ли ли сме, че няма оцелели? - Командир, трябва да решим, какво ще правим.
Не можем, просто да си тръгнем. Това е Ентърпрайс.
- Поне трябва да намерим, черната кутия. - С какво?
Нямаме радио. Нищо което да хване сигнала.
- Какъв е обхвата на предавателя ни? - Не работи.
Говорех за преносимия. Този в куфарчето.
Десет милиона километра... може би 20. Но се съмнявам, че има кораб на това разтояние.
Имаме въздух само за 10 дена.
- Колко остава до Ехо 3? - На импулсна ли?
Повече от 10 дена.
Ако успеем да се доближим достатъчно, за да хванат сигнала ни за помощ,
ще препратят сигнала ни обратно към Флотата.
Страхувам се че математиката не работи така, Командир.
Ще отнеме седмици, може би месеци, сигнала ни да стигне до Ехо 3.
И докато Флотата, изпрати кораб до тук, ще сме.... отдавна мъртви.
Е, поне ще са ни открили.
Ще си върнат совалката с два... добре запазени трупа.
- Сър... - На къде?
- На къде, към какво? - Ехо 3.
- На къде е Ехо 3? - Казах ти прекалено е далеч.
- Знаеш ли в коя посока е или не? - Навигацията е повредена.
- Не това те попитах. - Да не искаш да гадая?
Идваш от елитно поделение на военоморската флота и имаш много добра памет.
Погледни добре тези звезди. Намери нещо познато и кажи на къде да тръгнем!
- Сър... - Това е заповед!
Предполагам че нямаш секстант под ръка.
Оставих го заедно с плъзгача.
Е?
Този син гигант... може да тръгнем натам... но не съм сигурен.
Това ми е достатъчно.
Премини още веднъж ниско над останките... след това, задай курса.
До скоро, Капитане.
Личен дневник, Лейтенант Малкъм Рийд. Ноември 9, 2151.
Когато някой чуе това... под някой имам предвид човек...
Командир Такър и аз, ще сме отдавна мъртви.
Реших да разкажа за събитието, което доведе до разрушението на междузвезден кораб Ентърпрайс
и да изкажа най-дълбоките си чувства, за кратката си, но запомняща се служба в Звездната Флота.
Кажи им че с удоволствие ще прибавя моите 2 цента, но се опитвам да свърша някаква работа.
...кратката си, но запомняща се служба в Звездната Флота.
Докато тествахме насочващите сензори на совалка 1,
Командир Такър и аз трябваше да се отдалечим на 20,000 километра от Ентърпрайс.
По време на третия си опит, изпитахме кратко но осезаемо раздрусване.
И малко след това осъзнахме, че сензотите ни не работят.
Тези сензори са много повече от изключени. Изцяло са стопени.
...че сензотите ни не работят.
Нямахме избор, освен да се върнем в астероидния пояс, който Ентърпрайс картографираше.
Намерихме кораба... унищожен... отломките му се простираха на квадратни километри върху един от по-голените астероиди.
Ако сензорите ни работеха, щяхме да направим всичко възможно
да предодвратим причината за бедствието, но както казах, само с късообхватен предавател
и ограничено количество въздух нямаме друга възможност, освен да поемем курс към Ехо 3
където някой ден този кораб... и вериятно този дневник... ще бъдат намерени.
- Нека Бог се смили над душите ни. - Защо не съкратиш глупостите и не дойдеш, да ми помогнеш?
- Какво искаш да направя? - Не знам.
Можеш да държиш фенерчето или да намалиш отоплението. Каквото искаш.
Просто се уморих да слушам песимизма ти.
Ако има нещо с което да помогна, ще съм повече от щастлив да го направя,
но смятам, че "песимизъм" просто не е най-точното определение за моя дневник.
- Просто съм реалист, Командир. - Имаме 9 дена.
- Трябва все някой да ни открие. - На светлинна... може би. Но на импулсна?
Волканци, Клингони, Сулибани, Зерилианци, Андорианци...
Бог знае с кой ще се сблъскаме, около най-близката планета към която сме тръгнали.
Такова е положението, сър. На импулсна, няма вероятност да достигнем каквато и да е планета.
- Не и за близките 6 или 7 години. - Тогава някой може да се натъкне на нас.
Не си ли мислил за това? Или да ни види на сензорите си.
- Възможностите са безкрайни. - Ще притопля малко от дажбите.
Освен ако разбира се, не предпочитате да чакате докато се качим на кораб, на който сервират прилична храна.
Дажба ще бъде добре.
Какво предпочиташ?
Зависи. Какво предлагаш?
Чилийска марсала... Телешко месо... Мо Го Гай Пан...
Някакво месо?
Със сос и пюре.
Супер.
Кентаки Бърбън.
Да. Капитана мислеше да го даде на някой.
Не си спомням на кой. Предполагам, сега е наше.
- Какво е това? - Морска храна.
Хубава ли е?
Прекрасна е. Благодаря.
Капитан Арчър твърди че си му казала, че не си била сигурена, че служа на Ентерпрайс.
Трудно ми е да повярвам, считайки че, седмица преди заминаването ни, ти писах два пъти.
Възможно е никога да не получиш тези писма.
До колкото си спомням вие бяхте в процес на преместване обратно в Малайзия.
Но трябва да си говорила с леля Шери, по време на този период
и знам че е получавала писмата ми.
Мразя да вървя към смърта си мислейки, че и двамата чувствате че се опитвам да избягам...
Малкъм!
Записваш в дневника от часове. Не мислиш ли че е време, да му дадеш почивка?
Сигурнен съм че сте чули моят безценен колега, Командир Чарлс Такър.
Гн. Такър не споделя убеждението ми, че е важно да се каже, това което имаш да казваш...
да оставиш запис... да запълниш празнините.
Гн. Такър живее с лъжливата надежда, че ще бъдем чудодейно спасени, преди и двамата да се задушим.
Гн. и Гжа. Рийд, разбирам че сте в период на скърбене, и че никога няма да получа отговор на този въпрос,
но ще го задам, както и да е. Малкъм винаги ли е бил толкова циничен?
Когато след няколко дни сериозноста на ситуацията, достигне до съзнанието ти,
може би и ти, ще ршиш да запишеш нещо в дневника си.
Давам ти дума, че няма да ти преча.
Искам, просто да поспя, Малкъм! Толкова ли е трудно да го разбереш?
Имаме кислород, за по-малко от 9 дена. Ще е прахосничество да го използваме спейки.
Ако не прахосам малко кислород спейки, ставам изключително раздразнителен.
И ти не би искал да искараш последните си 9 дена, затворен с мен, когато съм раздразнен.
Така че, изключи това нещо и почини за малко!
Върнах ме се?
Лежете, Лейтенант.
Какво се случи?
- Как ние...? - Вие сте много умен човек, Малкъм.
Командир Такър ще се оправи, благодарение на теб.
Страхувам се че не разбирам.
Почини си.
Ще има достатъчно време, на сутринта, за да ви обясним какво се случи.
Помощник Командир?
Как се чувствате?
Ще се чувствам много по-добре, ако знаех какво става.
Капитан Арчър ще се раздразни, ако разкажа за геройсрвата ви.
Мисля че той, смята да ти каже сам на сутринта.
Геройства?
Нямах представа, че можте да бъдете толкова самоотвержен в лицето на такава опасност.
Повечето мъже от вашия вид, щяха да се поддадът на страха.
Е, след като няма да ми кажеш какво се е случило,
Предполагам че простата дрямка ще го направи.
Волканците не могат да игнорират куража.
И този Волканец, няма да игнорира Лейтенант Малкъм Рийд отново.
Не мога да кажа, че някога съм те... игнорирал, ТиПол.
- Може ли, да те наричам, ТиПол? - Да. Мога ли да ти викам, Малкъм?
Предполагам че, да.
Но, ако трябва да бъда искрен, никога не ме е било грижа за името Малкъм.
Винаги ми е звучало, малко старомодно.
Мисля че е прекрасно име.
Мал-Към е Волканската дума за "Спокойствие."
Е, тогава, може би няма да го променя.
Жалко, защото,
по-скоро бих избрал името "Смръдльо."
Не мога да повярвам, че направи това.
Какво направих?
Усмихна се.
Видях усмивката ти.
Волканците не се усмихват.
Този го прави.
Видях те.
Грешиш.
Направи го, когато казах "Смръдльо," нали?
Усмихна се когато казах, Смръдльо.
Добро утро, Смръдльо.
Денят е хубав, нали, Смръдльо?
Какво е това?
Поправих приемника, но предавателя е безнадежден случай. Кой е Смръдльо?
- Моля? - Говореше на сън.
Не преставаше да наричаш някой си, Смръдльо.
Оправил си приемника?
- Какво е това? Кораб ли е? - Обхвата е много ограничен.
Сигурно е смущение... гласът на галактиката, която ни се присмива.
Какво по дяволите, беше това?
Не знам, но като чели отнесе сензорите.
Губим атмосфера.
- Налягането падана с 8 %. - Помогни ми. Трябва да открием пробива!
Без сензори, няма да е лесно да открием пробива.
Използвай ушите си.
- Налягането падана с 22%. - Проклетата дупка е прекалено малка!
Къде е?
- Какво правиш? - Това е азот за охладителните резервоари. Дай ми само няколко секунди.
Сега да намерим теча.
- Видях го. Ето тук е. - Има още едим тук долу.
Сложи си пръста на него, докато решим какво да правим.
Имаме пломби в складово помещение 3.
Намаме ли нещо по-наблизо?
- Ще ми подадеш ли тавичката? - Какво?
Предполагам че си свършил с нея.
А ти критикуваше изборът ми на кухня.
Каквото и да ни удари, очевидно премина направо през совалката.
Мисля че е направло много повече, от преминаване през кабината, Командир.
На излизане е било така добро, да пробие един от кислородните цилиндри.
Велико.
Колко близо сме до небитието?
Имаме въздух, за по-малко от 2 дена.
Покритието на совалката е направено да отклонява метеори, 5 пъти размера на тази дупка.
В такъв случай, предполагам че не е било метеор.
Чудя се дали нещо такова не е разрушило Ентърпрайс.
- Хм. Никога няма да разберем. - Винаги опримист.
Имаме въздух за 40 часа.
Какво искаш да направя, да си седя и да планувам свадбата си?
Аз съм сигурен че ще има Чарсл Такър 4-ти някой ден.
Може би трябва да плануваме, твоята свадба.
Ще трябва да ти намерим булка, през следващия ден и половина. Някакви предложения?
Имаше едим малък бар в Миил Валей, където се събираха школниците на Флотата.
- Клуб 602. - Знаеш ли го?
Ходил съм там повече пъти, отколкото мога да си спомня.
Срещнах момичето на мечтите си, в първата Петъчна вечер там.
Това беше тя. Нямаше никакво съмнение.
Планирахме всичко... Къде ще живеем, колко деца ще имаме.
Ах, Руби. Каквото и да е станало с теб?
Руби?
Нямаш предвид сервитьорката Руби?
Познаваш Руби?
Познавах я повече пъти, отколокто мога да си спомня.
Ауч.
Май имаме повече общи неща, отколкото си мислим.
Да.
Ще ти хареса ли още един ден и половина да ти мръзне задника?
За какво говориш?
Ако намалим температурата с около -5 градуса,
ще може да използваме тази мощност, за да подобрим ефективността на атмосферните преобразуватели.
Последните ни 2 дена студ, срещу последните ни 2 дена горещина.
- Какъв прекрасен избор. - Избирам студа.
Половината на другата половина на деня.
Тогава студ.
- И какво точно правиш? - Един офицер, винаги трябва да изглежда добре.
Радвам се да видя, чe проявяваш позитивно поведение.
Всъщност си мислех, как ще изглеждат труповете ни, когато най-накрая ни намерят.
Без въздух в совалката, би трябвало да се запазим в сравнително добро състояние.
Очарователно.
- Но забравяш едно нещо, Малкъм. - Какво?
До колкото си спомням от часовете по Биология,
косата и ноктите ти продължават да растат след смърта.
Напълно съм сигурен, че това включва и брадата ти.
Благодаря.
Влез.
Анализирах сканиранята, които направихме на Тесианския кораб преди катастрофата.
Мисля че са били ударени от микро-аномалии.
- Май още преследваш Гремлини? - Това не е мит, Капитане.
Три от аномалиите са ударили Ентърпрайс. Блъснали са се в щита ни тук, тук и тук.
- Казваш че това са, малки черни дупки? - Бяха.
Диаграмата на разпръскване, показва че са изчезнали при удъра.
Това може да е знаменито откритие, Капитане.
Ако насочим квантовите сензори в трите точки на удър,
може да потвърдим откритието си.
Сега бих бил, по-малко загрижен за спечелването на Нобелова награда
и по-загрижен за намирането на Трип и Малкъм.
Совалката им няма като нашия щит.
Може да изпаднат в по-лоша ситуация при връщането си в астероидния пояс.
По-добре да ги потърсим. Установи нов курс на среща.
Никога не съм твърдяла, че членовете на екипажа, са по-малко важни от едно научно откритие.
- Дори и такова с историческо значение. - Няма време.
Скъпа Дебра, сигурно вече си научила, за трагедията сполетяла Ентърпрайс.
И без съмнение, си научила за мен и колегата ми, Командир Чарлз Такър,
които успяхме да оцелеем няколко дни след произшествието.
В краткото време което ни остава, избрах да направя този запис.
Между другото връзката ни беше... мимолетна и понякога буйна.
Не спирам да си представям хубавата ти усмивка. Тя ме успокоява.
Мисли за мен от време на време. Пламенно твой, Малкъм.
Кораб?
Малко по-модулиран е от предишния, но може да е и случайно гама излъчване.
Скъпа Рошел сугурно вече си разбрала...
Няма ли да е по-лесно да запишеш едно съобщение и после да прибавиш "Скъпа едикоя си"?
- Това е твоето 5-то или 6-то еднакво писмо. - Не е вярно.
Имат малки различия. Никога не бих казал на Рошел, чи има хубава усмивка.
При нея бяха очите.
Травис и Хоши, не бяха на повече от 24 и 25 години.
Чудя се, ако Капитана беше с нас сега, дали щеше да се чувства виновен затова че ги е завел на тази мисия.
Нито за минута. Те умряха вършейки това което обичат.
- Не си спомням Хоши да е харесвала да бъде в дълбокия космос. - А била е наоколо.
Спаси ни задниците на няколко пъти.
Смятам да кажа на семейството й, колко важна беше тя за нас.
Струва ми се, че и ти имаш да запишеш няколко писма.
Ще изчакам да им го кажа лично.
Знаеш ли твоят оптимизъм, започва да става малко отекчителен.
Повече от чувствените ти писма, до половината момичета на Сан Франциско?
Поне мога да приема съдбата си.
Ще бъдем мъртви след около 33 часа.
Няма значение дали брадите ни ще продължават да растат или не! Ще бъдем мъртви!
Освен ако някой кораб не пресече пътя на брадясалите ни тела,
ще бъдем открити след 3 или 4 години. Това достатъчно оптимистично ли е за теб?!
- Какъв те е проблема, да имаш малко надежда? - Какъв ти е проблена, да приемеш истината?
Ти си истински рицар на печалния образ, Малкъм. Някой казвал ли ти го е?
Е, ако това малко пътешествие е нашата смъртна присъда,
значи имаме право на последно ядене.
Какво да бъде? Мисля че избора ни е ограничен.
Не съм гладен.
Тогава едно питие?
Не пия на служба.
Майтапиш ли се?
Мъртви сме човече, помниш ли?
Какво ти става, Лейтенант?
Да не се страхуваш че пробата ще покаже нивото ти на алкохол в кръвта?
Пийни си малко.
Това е заповед.
Наистина ли мислиш, че това ще ни стопли?
Бърбънът ще ни стопли. Свеща е за настроение.
За смелите мъже и жени на Ентърпрайс.
Знаеш че това черпи кислород, нали?
Сигурно ще умрем 5 или 6 минути по-рано от предвиденото.
Мога да го преживея.
Както и да е, според теб, колкото по-рано, толкова по-добре.
Така ли изглеждам в очите ти? Вечният песимист?
Печален образ? Не искам да умра. Какво те кара да мислиш, че искам да умра?
Защото откакто видяхме Ентърпрайс разбит върху астероида,
не направи нищо, освен да пишеш собствения си некролог.
Изгубих почти всеки, за който ме беше грижа на този кораб.
Момичетата за които говорех... Рошел, Дебра, Кейтлин...
с нито една от тях не се получи, защото не бях... много близък с тях.
Никога не съм бил близък със семейството си също.
Не че е твоя работа,
но с екипажа на Ентърпрайс беше различно.
Наистина започнах да се чувствам... добре с тях.
А сега всичко което ми остана е Ангела на смърта.
Тези 5 или 6 минути в повече, започват да ми звучът добре.
- Това достатъчно модулирано ли ти звучи? - Модулирано?
Радиото. Или Галактиката отново ни се присмива?
Може да си се смее колкото иска, но Галактиката, няма да получи и капка от Бърбана.
Какво мислиш за ТиПол, а? Мислиш ли че е красива?
- ТиПол? Сериозно ли говориш? - Е, все пак е жена, нали?
- Аз, мисля че е красива. - Май много пи.
Не ми казвай, че никога не си я гледал, нали знаеш, по този начин.
- Нее, тя е Волканка. - Аз, мисля че е красива.
- О, Боже! - Виждал ли си дупето й?
- Какво? - Дупето й.
Има ужасно хубаво дупе.
За Помощник Командир ТиПол.
Ужасно хубаво!
- Сигурно е нищо, нали? - Определено не е нищо.
Тогава трябва да е нещо. Какво е?
Нещо ли е, или някой, защото ако е някой...
- Шшш! - Извинявай.
- Определено е някой. - Не можем да му отговорим, нали?
Това е като самолета, летящ над пустинен остров във филма "Загубени в морето".
- Малкъм! - Извинявай. Щастлив край.
- Трябва да мисля за щастливия край. - ...говори Ентърпрайс.
- Моля отговорете. - Това е Хоши!
- Изпращаме ви новите координати за среща. - Това е невъзможно! Не бъди песимист!
- Бяхме принудени да изменим курса си, за да избегнем микро-аномалиите... - Ентърпрайс е наред! Това е Хоши! Те са добре!
Насочете се към новите координати. Ще пристигнем след два дена.
- Командире, Лейтенант, моля отговорете. - Среща!
Каква хубава дума. Какво има?
Все още са на два дни растояние.
А ние имаме въздух, за малко повече от ден.
И не можем да им кажем да дойдат по-скоро.
- Сигурен ли си че имаш точните координати? - Да.
- Не че има значение. - Лейтенант.
- Сигурно се движат с, какво? - 2-ра светлинна? 3-та светлинна?
В сравнение с тях, ние сме като градински охлюв. Къде отиваме и колко бързо ще стигнем до там, е относително.
- Ако пусна кислорода от филтрите, ще имаме още малко въздух. - Колко? Още един час?
- Може би по-малко. - Супер.
Значи когато стигнат след 2 дена до нас, ще сме свършили въздуха... преди 11 часа.
Пробвал ли си някога да задържиш дъхът си за 11 часа?
Влак тръгва от Ню Йорк е 3:00 сутринта, на запад, докато друг тръгва от Чикаго в 4:30 на изток.
Никога не можах да разбера тези неща.
Ентърпрайс, ще започне да се чуди, защо не отговаряме, нали?
- Може би ще се разтревожат и ще се забързат. - Може би, но ако наистина искаме, да включат на светлинна
ще трябва да привлечем вниманието им. Нещо малко по-драматично, от това да не им отговорим на повикването.
- Могат ли да ни засекът със сензорите си? - На 2 дена разтояние при светлинна?
О, могат да ни видят. Може би не съвсем ясно, но би трябвало да се появи малка светлинка, на екрана на ТиПол.
Тогава ще използваме случая да им кажем да забързат малко.
- Ами ако стреляме с оръжията? - Те са, приблизително на четвърт светлинна година от тук.
Плазменото ни оръдие има обхват, по-малък от 10 километра.
Ще изглежда като малко блещукане.
Ще ни трябва повече от това.
Ами ако изхвърлим импулсния двигател?
Какво ще постигнем с това?
Може да го взривим.
Представям си каква експлозия ще предизвика
може би, дори ще накара радара да засвети по-силно.
Не, не мога да взривя двигателя. Ще се носим мъртви в космоса .
Каква е разликата между това и да патуваш със скоростта на охлюв?
Аз съм инженер. Няма да взривя единствения ни двигател.
Тогава ще те питам отново... задържал ли си дъхът си 11 часа?
Мисля че имам микро-детонатори, някъде тук.
Какво е чувството, да си бавен като охлюв?
Веднъж гледах супер анимация.
Имаше два охлюва стоящи на гърба на костенурка
и единия се обърна към другия и му каза: "Потърпи, Фред. Почти пристигнахме."
- Ако съм прав, останалия бърбан е за мен. - Добре.
По-малко от 12 часа, печелиш. Повече от 12... мой е.
- Отиди да провериш налягането. - Ти го провери.
Не мисля че мога, да мръдна краката си.
- Не мога да повярвам, че седим тук толкова дълго. - Хайде, искам да го чуя.
- Колко въздух остана? - 10 часа.
Това сигурно е последния облог, който правя и печеля.
- Трябва да празнувам, нали? - Уискито е твое.
Защо не вдигнеш тост, преди да го изпиеш?
10 часа... за двамата.
Ако беше само единия от нас, щеше да има 20 часа, нали?
Чудесна идея.
Защо не се... изкатериш до люка... и не го запечатиш.
Точно това си мислех.
- Някакви последни думи, да предам? - Да.
Кажи на Капитан Арчър, че беше истински ад, да служа с него.
Какво правиш?
Не знаем, дали са видели нашето малко пиротехнически шоу.
но и в двата случая... това ще удвои шансовете ти.
- Ти си луд. Слизай веднага от там! - Седни, Лейтенант.
Ако някой трябва да се качи горе, трябва да съм аз. Ти си Главният инженер.
Също така решавам и кой ще излезе от тук. Ясен ли съм?
Командир.
Какво ще направиш? Ще ме убиеш?
На зашеметяване е. Не искам да го използвам, но ще го направя.
- Свали го! - Върви по дяволите!
- Престани да се правиш на герой. Не ти отива. - Какво знаеш ти за героите?
Приличаш на страхливец, който пълзи към дупката за да умре.
Давай тогава, застреляй ме, но след това се надявай да не ни спасят, защото ако оцелеем, първото нещо което ще направя,
е да понижа задника ти до втори клас екипаж за неподчинение.
Заповядай! Мога да се справя с по-малко отговорност.
- Сега, слизай веднага. - За кой по даволите се мислиш?
- Оръжейният ти офицер, и може би твой приятел. - Приятелите не се стрелят взаимно!
Знаеш ли, не съм доктор, но съм съвсем сигурен, че използваш повече кислород, когато викаш така!
Какво предлагаш?
Ентърпрайс да намери и двама ни мъртви тук?
Точно това предлагам.
Едно на хиляда е вероятноста да са видели експлозията на импулсния ни двигател
Че са увеличили скороста си. Ще приема този шанс.
Прахосах много време, за да ви разбера, Гн. Такър.
Отказвам да приема, че е за нищо.
- Върнахме се. Как...? - Спокойно, Малкъм.
Вие момчета, има да водите малка битка с хипотермията.
- Командирът. - Ще се оправи.
Отне ни повече от 3 часа да върнем, телесната ви температура към нормалното.
- Трябва да сте видели експлозията. - Трудно е да се пропусне.
Знаете ли момчета, имахте въздух, само за 3 часа.
Не думай.
Видяхме останките от Ентърпрайс на астероида.
Предположихме...
мислехме че всички сте...
Ще ти разкажа всичко на сутринта.
Сега, доктора трябва да ви загрее с още няколко градуса.
Помощник Командир.
Да.
- Не трябва ли да ми кажете нещо? - Какво?
- Героизма. Нещо за героизма. - Лека нощ, Лейтенант.
Трип?
Нещо против, да ти казвам, Трип?
Приятни сънища, приятелю мой.