АРАБЕЛА
Румбурак превръща краля, г-н Виго и г-жа Майерова в каменни статуи
и отнася безпомощната Арабела в своя замък.
Там за негово голямо неудоволствие принцесата най-после се събира с Петър.
За да се избави завинаги от съперника си, Румбурак смята да го убие час по-скоро.
Благодарение на гълъбчето, в което Арабела познава своята майка,
Петър е спасен от могъщия Фантомас, господар на приказките за възрастни.
Арабела, Петър, кралицата и децата напускат мрачния замък,
в който остава да управлява щастливо омъжената госпожица Мюлерова.
Арабела не знае, че опасността отново я следва,
защото Румбурак е успял да избяга.
XIII епизод Със звънчето започна и със звънчето ще свърши
- Истински ад. - Поданиците те приветстват, мамо.
Тихо!
Разбират от дума. При нас не става толкова лесно.
А сега оправи това, което си объркал.
Е, приятели, вече можете да говорите, да пеете... и дори да танцувате.
Да живее кралицата! Да живее кралицата!
- Нашият Петър е супер, нали? - Ела бързо.
Ваше величество, всички ние ви благодарим от сърце.
- Беше ужасно, трансмисията ме мъчеше. - Вярвам ви.
Ваше величество, на мен пък непрекъснато ми изтичаше въздух от пневматиката.
Е, всичко това вече е минало.
Нали, Палечко?
И водният дух се е върнал.
Ами какво да правя там? След като тук вече всичко е наред.
Някой път ще ви дойдем на гости с Хонзик и Марженка.
- По-хубави са, отколкото на кино. - Нали? А пък ги заплашваше изчезване.
На Ксения й се струваха демоде.
При нас са изчезнали мечките и вълците.
А нашия последен вълк, говорещия, го застреля някакъв си господин Майер.
- Това е баща му. - Но кралицата вече му намери заместник.
Да му се не види! Този заместник ме чака от половин час. Искате ли да погледате?
- Да вървим. - Добре.
Влез.
- Бабо, защо са ти толкова големи ушите? - За да те чувам по-добре.
- А защо са ти толкова големи очите? - За да те виждам...
За да те виждам... За да те виждам...
Хайде пак. Непрекъснато го прави.
Вчера му блокираха челюстите точно докато ядеше баба.
За да те виждам по-добре.
Гледай, сега започва!
- Ето къде сте! - Кралицата ви търси. Бързо.
- Точно на най-интересното място. - Хайде.
- Виж, вече я яде! - Чао, Червена шапчице!
- Добър ден. - Добър ден.
- Постоянно закъснявате! - Но, Петре...
Искали са да разгледат малко приказния свят. Нали са деца?
- Виждал ли си някога истински джуджета? - Ей-такива са. Ние ги видяхме и седемте.
- Не разбирам защо бързаме толкова? - Родителите ви се притесняват. Кириле...
Хайде, елате при мен.
Притиснете се малко един към друг.
Чу ли? Трябва да се притиснем.
Благодаря ви.
- До скоро виждане. - Довиждане.
Мамо!
Марженка! Момиченцето ми.
Хонзик, Петър и госпожица Арабела?
Това е майка ми. А това е майката на Марженка.
За мен е голяма чест.
- Херманова. - За мен е голяма чест, г-жо Херманова.
Добър ден.
Сигурно искате да се приберете вкъщи, но там няма никой. Ето ви ключовете.
А къде са всички?
Накрая искам да спомена най-великата творба на Александър Пимпер.
Това е скулптурна група, наречена
"Мъж, който си плюнчи пръста, и неговите приятели".
Гениална творба, в която реализмът на Пимпер стига до такива подробности
като протрит ръкав или скъсано копче.
Тези детайли, уважаеми приятели, нямат аналог в историята на изкуството.
- Ама че глупости! - Шшшт. Това е галерия.
- Карел, кажи им, че това не са статуи. - Не може. Изкарайте го оттук.
Къде отиваш? Не бягай.
- Извинете... Татко? - Петре!
- Татко! - Мамо, това е господин Майер.
- И г-н Грос от телевизията. - Приятно ми е.
И какво можем да кажем в заключение? Че тези статуи представляват върха
в творчеството на Пимпер, защото изглеждат наистина като живи.
- Татко. - Какво му се е случило?
- Ваше величество, това кафе е студено. - Карел!
Моля ви, веднага се върнете на подиума. Разваляте ми цялата концепция.
- Карел! - Верушка!
Не, нищо ми няма, не ме гледай така.
- Ама, Карел... - Момент.
Арабела...
Виждам. Отново виждам! Човече, щеше да ми повредиш очите.
Имам чувството, че ние също повредихме нещо, Ваше величество.
Ако тези руини изчезнат до края на годината, имате от мен солидна премия.
Какво правят тук тези туристи?
Арабела, пръстенът.
- Какво става? - Татко иска да оправи нещо.
Ами, размахах един такъв голям прът и завода го няма.
Все същият юначага си.
Ама че работа! Какво ще кажете за това? - Че ни дължите солидна премия.
Още не мога да повярвам, че утре ще си госпожа Майерова.
Аз също.
Това е чудо. А хората не вярват в чудеса.
Но чудеса се случват. При нас в приказките - всеки ден.
А при нас - само когато човек успее да превърне живота си в приказка.
И виждам, че това е възможно.
А как може човек да превърне живота си в приказка?
Като се влюби.
Изглеждате ми познат. Да не сте г-н Румбурак?
- Аз съм, както виждате. - Как можахте да ме зарежете така?
Гледайте.
Как така Арабела се е върнала?
- И къде ви е наметалото? - Наметалото...
Колежке, ако ми помогнете само още веднъж, ще ви...
- Това го знам! - Честна дума.
Вашата честна дума...
Какво беше това? Има ли някой? Няма никой.
Ама че гадни гарвани. Постоянно ме зяпат.
Хонзик, мери си приказките.
Ако бяхме в приказка, щях да си помисля, че са някакви магьосници...
- Хонза, да вървим. - Марженка ме чака.
Върви и да не забравиш, че сватбата е в десет и половина.
- Добро утро. - Добро утро.
Нещо тук мирише хубаво.
- Гладен съм като вълк. - Изобщо не ми напомняйте за вълка.
Навежда ви на мисли за Румбурак?
Не се бойте, наказанието няма да му се размине. Нищо, че е далеч.
Дано да сте прав, Ваше величество.
Значи твърдите, че Червената шапчица наистина съществува?
Съществува. И има лунички, нали?
Лу-нич-ки. Невероятно!
А какво ще кажете за захарната къщичка?
- Там замалко да си загубим живота. - Има и същества, за които никой не знае.
Например Блекота, Пекота, Мекота...
Запишете това. Пекота и Мекота...
Мекота е коза?
Мекота е слуга. А Пекота може да си маха главата.
Да, това съм го гледал по телевизията.
Това, разбира се, може да е такова... трик.
Имате ли някакви документални снимки? Много е важно.
- Нямаме. - Следващия път ще вземем фотоапарат.
- Какъв следващ път? - Ами, ние...
- Ще отидем там през ваканцията. - Поканиха ни. Той е девер на принцесата.
- Какво? Ти си девер на принцесата? - Ами да, брат ми днес се жени за нея.
Това ти стои най-добре.
Дано само Фантомас да дойде навреме.
Докъде стигнахте?
Татко, не може ли Ксения да дойде на сватбата? Все пак ми е сестра.
- Е, добре де. - Благодаря.
Арабела ви покани на сватбата. Благодарете й.
Ти наистина ли ще се омъжиш за този бедняк?
Бих се радвал да съм на негово място. Поне няма да имам нищо общо с теб.
Ако ще се карате, веднага ви пъхам обратно в джоба.
Да вървим.
Мърдай!
- Ама че сестричка си имам, нали? - Вече я опознах донякъде.
Още не съм ти показал...
Харесва ли ти?
Как да не ми харесва?
Това е най-прекрасният пръстен, който съм имала някога.
Хайде, хайде, че ще закъснеем.
Всички вече са тук. Не забравяй пръстените.
Карел, тук, във второто.
- Вие няма ли да дойдете? - А кой ще приготви сватбения обяд?
Господин Виго, пръстенът е горе в стаята.
- Мръднете, мила моя. - Моля?
Невъзпитан благородник! Мръсен сополанко!
Е, да вървим да готвим.
Вече са тук.
Моля кумовете да дойдат на масата.
- Това е моят. - Добър ден.
А вашият?
- Почакайте още малко. Обеща да дойде. - Вече е време.
Фантомас може да чака в коридора. Извини ме.
Пардон, моля...
Можете ли да ми кажете, Майер, къде бяхте толкова време?
В света на приказките, г-н доцент.
- В отпуска? - Не, по-скоро студентски стаж.
Приказките са фантазия, а без нея техниката не може.
- Слушайте... - Извинете ме.
Мисля, че Петър искаше да каже следното:
трябва да използваме приказките, за да вдъхновяват техниката,
а техниката - за да превърнем света около нас в приказка. Благодаря.
Виждам, че ненапразно сме приятели.
Трябва веднага да започваме. Ако другият кум не се е появил...
Петре, няма го.
Е, какво решавате? Искате ли да отменим сватбата?
Няма нужда, аз съм тук!
- Господин Фантомас, здравейте. - Здрасти.
- Дойдохте в последния момент, Фантомас. - Такъв ми е навикът, принцесо.
Защо се мъчите? Ще отскоча да взема пръстена.
За многолистното тесто триковете няма да помогнат. Трябва да се прави ръчно.
Аз все пак ще отида да взема пръстена.
Добре, но първо ми донесете от мазето кисели краставички.
Добре, добре.
Ето го!
Действайте, още имате време да спрете сватбата.
- Но как? - Как, как...
Какво ще кажете за това? Овца и часовник.
Госпожица Арабела Хиацинтова,
взимате ли присъстващия тук Петър Майер доброволно за свой съпруг?
- Какво означава това? - Арабела...
Но това е нарушаване на обряда.
Петре...
Погледнете горе. Стори ми се, че се счупи прозорецът.
Какво?
- Позволете... - Ама какво?
- Сигурно е страхотна сватба. - Да грабваме наметалото и да изчезваме.
Би трябвало да е там.
Сега ще ви превърна в плъхове за вечни времена.
А няма ли да е по-добре да ги превърнете в нещо практично?
- Нещо практично ли? - Ами да.
При тези обстоятелства бракът е невалиден.
- Защо? - Ама моля ви се, г-н кум.
Овца и часовник не могат да сключат граждански брак.
Дори ако се обичат?
Такива са гражданските закони... Това не е гражданин, а часовник.
Освен това изостава. Миличка, Петър изостава.
Това сега не е най-важното.
Просто не става. Съжалявам.
Стой, уреднико! Веднага узакони брака им!
Обувките ми... Да, както кажете.
Внимание, идват.
Досега милият ни Петър надяваше само пуловери.
Но времето си лети и ето че днес надяна и хомота.
- Какво е това? - Някаква шега ли?
Такъв си е Майер. Пак нещо екстравагантно.
Ще ни помогнете ли? Това е синът ми, а това - снахата.
Надявам се, че няма да ни избягате както миналия път.
О, не, вече започнах да свиквам.
Внимателно. Петре, помогни и ти малко де.
Арабела, хайде.
Защо не взехме пръстена? Побързай, детето ми.
- Заповядай. - Какво имаш против сватбите?
- Виж каква веселба е. - Херманова, ти си опасна личност.
Така, след като пак сте нормални,
позволете двамата с госпожа Херманова да ви поднесем сватбените дарове.
Нещо практично.
Благодарим.
Доставихте ни голяма радост. Нали, жено?
Голяма радост. Нали, мъжо?
Май нещо своенравничи.
Няма значение, нали съм техник.
Щом започнахме с подаръците, и ние имаме нещо за вас.
Всичко започна със звънчето и нека пак със звънчето да свърши.
- Благодаря. - Ако някога ти трябва нещо, позвъни.
Ще се появи новият ми помощник и ще изпълни всяко ваше желание.
А сега моля всички да дойдат в трапезарията за празничния тост.
Винаги съм искал да имам такова звънче.
Ако има някакъв проблем, нещо се развали, хладилникът или бойлерът...
заповядайте, моля... ще позвъня и всичко ще се оправи.
Пайда, ти не. Бягай.
- Пайда! Прибирай се вкъщи. - Къде е?
Да вървим, че за десерт има руло с крем.
Бъди добър с нея, Петре.
А през ваканцията ни елате на гости с децата.
- С голямо удоволствие. Ще дойдем. - Чу ли това?
- Господин крал... - По-добре ми викай чичо.
Чичо, може ли през ваканцията да доведем и другите момчета и момичета?
- Какви други момчета и момичета? - Целия ни клас.
- С господин учителя. - А колко сте общо?
Около трийсет.
Аз ще се погрижа за тях. Ето ръката ми. Аз съм честен мъж и благородник.
Господин Виго, да тръгваме. Е, деца, довиждане.
- Довиждане. - Довиждане.
Готов съм, Ваше величество.
- А пръстенът у вас ли е? - Разбира се.
- Довиждане. Ксения... - Довиждане и лек път.
- Как ми се иска да отлетя с тях. - И на мен.
От време на време ще ти пращам някои от старите си дрехи. Всичко хубаво.
Хайде, Ксения, не се мотай.
Бързо.
Вземете си сладкиши за из път.
Е, какво ще кажеш за това като психиатър?
Какво? Ами до неотдавна бих ви пратил всички в санаториума,
но сега виждам, че животът е чудно и малко необяснимо нещo.
И това му е най-хубавото.
Прекрасна нощ.
Тези звезди светят само за нас.
- Не ти ли пречи счупеният прозорец? - Счупеното носи щастие.
- Утре просто ще звъннем със звънчето... - Искаш да звъниш за всяка глупост ли?
Дребните грижи също са грижи. А ние не бива да имаме никакви.
Ще живеем като в приказка.
- Какво е това? - Елате бързо в банята! Идвайте!
- Какво става? - Бързо! Донесете ми звънчето в банята.
Тук го няма.
- Какво си направил? - Рекох да изхвърля повредения бойлер,
а после да позвъня със звънчето и да получа нов.
По дяволите, не ме гледай, ами бягай за звънчето.
Аз... не мога да го намеря.
Тогава спрете водата и ми помогнете да изляза.
Не може да се е изпарило. Беше на масичката в хола.
Приказките май свършиха, за съжаление.
- Накъде? - Да го оставим там.
Добре. Помогнете ми малко.
Оставяме го заедно и си пазете ръцете.
- Най-после се отървахме от него. - Ела да седнеш до мен.
Не седете дълго там да не настинете. Влажно е.
Не се бой.
Хонзик, хайде в леглото.
Ама на какво се смееш? Сутринта няма да има топла вода.
Какво толкова весело има?
Смея се от радост. Станахме обикновени хора. Без всякакви вълшебства.
- Това повод за радост ли е? - Разбира се.
От малка все ми повтарят, че съм принцеса и работата и грижите са за другите.
Страшно им завиждах на тези "други". А сега най-после мога да живея нормално.
- И си напълно доволна от това? - Да, защото ще живея с теб.
А аз - с теб.
Виждаш ли? Нима може да има по-хубава приказка?
Превод: Lekad, veso010