- Какво има на Сешарим, все пак? - Гаул, древна раса.
- Страхотно. - Това не е разходка, хлапе.
Когато Дреджите разрушиха Земята, измислиха този живот на произвола в космоса...
за да ни пречупят, да ни унищожат.
Наистина ли искаш онези отвратителни същества да победят?
- Просто да легнеш и да умреш? - Малко си закъснял.
С около 15 години закъснение, за да спасиш хората. Но не е като да не сме побягнали.
Не става въпрос за това. Говоря ти за оцеляването ни.
Виж, Титан беше наистина фантастичен, най-усъвършенствания кораб във вселената.
Този кораб може да обедини отново човешката раса, да ни даде дом.
И единственият начин да го намерим е това в твоята ръка.
Значи наистина разчиташ на мен, тогава?
- Всички ние.
Е, ако не ми хареса как се развиват нещата,
ще ви покажа колко много приличам на баща си.
Ще избягам.
Няма къде да се разположим долу на острова.
Приземи на онзи коралов риф.
Ще вземем шейната, Виж дали можем да намерим място на Гаул.
- Прийд, ти и Гуун пазете кораба. - Да пазим кораба?
- И не изключвайте машините. - А, да. Ще бъдат приятни и топли.
- Не ми се ще Дреджите да ме хванат със свалени гащи.
Добре дошъл на Планетата Сешарим, Кейл.
- Смърди. - Дървета от водород.
Закачи едно от тях и ще ни разкъсат на малки парченца.
Ехо? Има ли някой?
Търсим Гаул.
Как изглеждат тези Гаул?
Не знам. Не излизат много.
С нас е едно момче с карта, за която вие момчета би трябвало да знаете.
Май вече знаем какво се е случило с Гаул.
Стреляйте на пет.
- Ще си проправим път до шейната. Всички готови ли сте?
- Едно, две...
Чакайте. Не, не. Спрете.
- Мисля, че те са Гаул.
Бързо малко дяволче.
- Добре, трябва само да потупна централния компютър,
и можем да изчислим протоколите за отпътуване.
- Да. Има прогрес. Да, напредвам.
Чакай.
Луната, луната, луната. Точно така. Ето как разбрахме да дойдем тук.
Баща ми е направил карта и луната е на нея.
Защо? Кораба там ли е скрит?
Трябва да е някъде в Андали Небула.
Успяхме, хлапе.
Титан е толкова добър колкото нашия.
Трябва да е бил тук, да е стоял тук. Точно тук.
- Кой? - Баща ми.
Хайде!
Движение!
Трябва да стигнем до брега!
- Акима!
- Защо не стрелят по Кейл? - Искат го жив.
Хайде, момчета. На горе. На горе.
Браво на теб.
Дръпни ме! Дръпни ме!
Прийд, обади се! Прийд, къде си?
- Дръжте се!
- Прийд, обади се!
- Прийд!
Прийд, Прийд, Прийд! Ти не трябваше ли да гледаш за Дреджите?
Да, пещерняко, точно така. Дреджите лоши. Ние добри.
- Сега, ходи гледай нещо лъскаво.
- Какво ще кажеш за това?
- По-добре виж пак!
Дреджи!
Капитане, идваме към вас. Къде сте?
В дърветата от водород сме и ни преследват Дреджи.
- Можеш ли да ги видиш, бързо! - Виж там!
- Акима! - Дръжте се!
Готин завой.
Залегни!
Хайде. Покажете се.
- Залегни! - Кейл!
- Улучих ги.
Прийд, виж! Ето ги!
О, не.
- Дръж се, Акима!
Не стреляй!
Не стреляйте! Хванаха Кейл!
Гуун, изчисли траекторията им. Стит, вземи оръжия.
- Да се залавяме, хора. - Много добре прикриваше задниците ни, Прийд.
- Ти си оръдейния експерт. - А ти какво правиш? Дремеш ли?
Достатъчно! Добре, Дреджите отвлякоха Кейл.
Но няма да стигнат далеч.
Е, стига сме си приказвали глупости и да отидем да си го приберем.
Единственият начин да ги намерим е да проследим Акима. Стит, заеми се.
Ще те използват за да разберат къде е Титан.
Вероятно него ще разрушат също, когато го намерят.
- Да, ама кой е казал, че той ще работи иначе? - А кой е казал, че няма?
Може би Корсо ще стигне до Титан първи.
Защо толкова много се притесняваш за това?
Бях възпитавана между хора.
" Нехранимайковците от колонията на Дрифтер" Мисля, че така му викат.
Слабо помня Земята, но по-старите ни разказваха...
ето защо няма да бъде напълно забравена никога.
Без значение какво може да се случи и какво се е случило
онези спомени ни дават сили да продължим.
Преди имахме дом.
Титан е нашият начин да намерим дом отново.
Мисля, че с това свършвам.
От какво се страхуват? И какво всъщност човешката раса е направила на Дреджите?
- Не става въпрос какво сме направили. Страх ги е от това в какво можем да се превърнем.
Е, изглежда напоследък сме рядкост.
- Кейл, добре ли си?
- Акима!
Кейл!
- Не! Спрете!
Оставете я на мира!
Акима!
Не!
Сигнала на Акима се усилва. Мисля, че идва от клетките за роби.
- Кутия на дреджите. Какво има вътре? - Човек.
- Моя е. Първи я видях.
- Красота.
- Ще отвлека вниманието на пазача. - Спокойно, голямото ми момиче. Това изисква хитрина и измама.
- Здрасти.
Аз съм Акрениански търговец.
Чудя се дали не можем да се промъкнем да надникнем в новата пратка преди да са я откарали.
- Не е разрешено. - Обикновено, не. Абсолютно сте прав.
Но виждате ли, адски много се нуждая от нов роб.
- Спри да мърдаш, глист такъв!
И не мога да чакам до разпродажбата. Ще трябва вече да съм на совалката.
А имам ангажимент при мияча на уши. А там трябва да се запишеш месец по-рано.
- Разбирате ли какъв ми е проблема.
Лъжеш. Той не е роб, а вие не сте търговци.
- Но... - Той не се държи като роб.
- Виж го само как стои. Вероятно бивш военен.
Акренианските търговци винаги заплашват преди да искат услуга. Стар обичай.
- И робите ви са направени от гаден плат.
- Само от любопитство, имаме ли план "Б"?
- Умен пазач. Не виждаш ли това.
- Това е.
- Вътре ли си?
Е и ако това не е капитана. Защо се забавихте?
Виждаш ли нещо? Беше наистина малък, като какавида и нещо такова.
Не, не, не. Нищо такова. Не.
Виждам нещо.
А, не. Просто един кораб на Дреджите. Дреджи!
- Какво? Къде? - Аз се заемам. Аз се заемам.
- Корсо, имаме проблем. По-добре ела тук.
- Тук съм. Какво става?
- Стит, давай. - Добре. Добре.
- Прихванах го, сър. - Гуун, огледай се за някое негово приятелче.
- Само един е. Сам е. Само той. - Три, пет, двайсет и две...
- Три, пет, двайсет и две, седемдесет и четири, единайсет.
- Кейл! - Умри, топчеста измет от Дредж!
Недей... Не, не стреляй. Момчета...
- Хайде де. Аз съм! - това е Кейл!
- Кейл! - Стит, спри да стреляш!
Акима, отвори багажното отделение.
Кейл!
- Момчето не е мъртво. Ето ти повод да се радваме.
Е, как се измъкна?
- Имал е късмет. - Точно щяхме да те спасим.
- Благодаря.
- По всяко време. - Виж, те копираха картата.
Сигурен съм, че се отправят към Титан сега.
Няма да го открият. По местата, хора.
Да. Тръгваме, тръгваме.
Акима?
Какво се случи? Как се върна?
Качиха ме при боклуците. За щастие, Корсо дойде...
преди да свърша като входна награда в някое извънземно изродско шоу.
Предполагам, че съм му задължен.
Знаеш ли, и двамата извадихме късмет.
- Но следващия път... - Кейл.
Хайде. Гуун има нужда от помощ.
- Картата е добра. Картата е различна.
- Да, картата е чиста.
- Да, много, много чиста. - По-внимателно.
Този знак пулсира.
- Периферният Фалангийски Меридиан. - Гуун, на какво ти прилича?
Минава периферния квадрант.
Това са Ледените Кръгове на Тигрин. Точно тук.
- Лесно е да се загубиш там. - Хубаво скривалище.
Какво?
- Светещи ангели.
Следват кораби в дълбокия космос, спускат се по енергийната им следа.
- Казват, че са на късмет.
Като духове са.
Седни. защо не ги подгониш малко?
- Сигурен ли си? - Разбира се.
Добре.
Схванах. Хайде, дай й възможност.
- Дай на тези ангели нещо да преследват. - Добре.
- Мерси. - Знаех, че ще удържиш тази стара птица.
Не, имам предвид, благодаря за...
Благодаря за това, че ме откри. Повече е от това, което баща ми би направил някога.
Баща ти беше велик човек, Кейл.
- Щеше да се гордее с теб.
- Мислиш ли? - Повярвай ми.
Благодаря.
Знаеш ли, липсва ми.
На мен също.
Акима?
Извинявай.
- Влизаш или не? - Влизам.
Какво става? Знаеш ли защо спряхме?
Шахтата спира заради основите. Най-доброто място са Колониите на Дрифтер...
да вземем хелиотропни пакети, горивни килии, замразени магарета.
Слушай. Трябва да говоря с теб и...
От къде взе тази буца?
Не е буца.
Защо не дойдеш с мен? Ще ти покажа.
Ще разменим това за повече от онази земна буца?
Не схващаш ли, Кейл? Тази буца е всичко, което е останало от там където идваме.
Напомня ни за всичко което ни липсва.
Липсва. Като онези замразени магарета, за които говореше.
- Поне не скачат от чинията ти.
Мислиш, че това е някаква игра? Забрави ли плана?
Водя те до Титан. Ставам богат. Имахме сделка!
- Как се осмеляваш да се опитваш да ме отрежеш така?
Прави каквото искаш и познай какво? Няма да си върнеш нищо.
Нямаш цялата карта. Хлапето я има. А аз имам хлапето.
Така че разкарваш тези търтеи от тук,
или ми помогни, ще изтръгна сърцето му.
Кейл, хайде.
Отивате ли някъде?
две малки птиченца умиращи от желание да отлетят.
- Колко време са стояли там? - Достатъчно.
Ти ни излъга?
Всичко което каза? Всички които ми каза?
Не всичко. Бащата ти скри кораба си,
тогава Дреджите го убиха и това само, защото той не можа да понесе истината.
- И каква е истината? - Това, че с човешката раса е свършено. Циркулира в канализацията.
Свършено е. Единственото нещо, което има значение е да грабиш каквото можеш...
преди някой друг да те е изпреварил.
Не, не мога да повярвам!
Тогава значи приличаш много повече на баща си, от колкото предполагах. Глупак.
- Кейл!
- Акима, хайде! - Спрете ги.
Следвайте ги. Ще ги заключа.
- Побързай! - Хайде!
- Акима! Акима?
Да вървим. Трябва да намерим кораба.
Хайде да тръгваме, сега.
- Къде са Кейл и Акима? - Няма да дойдат.
- Защо? - Страх ги е.
Страх? И от какво точно ги е страх?
страх ги е от това какво може да се случи, ако командването ми е положено на съмнение.
- Схвана ли?
- Схванах. - Има ли някакъв проблем?
Не.
- Защо не казаха сбогом на Гуун?
- Отиди вземи одеяло, бързо. Трябва да се стопли.
Ти, отиди извикай лекар.
- Бързо. - Завий я.
- Какво му каза?
Помолих го да донесе царевичен ликьор.
Не. Наистина, не ми трябва.
Ха! Не за теб. За момче.
- За мен? - Той заминава скоро.
- Тя ще се оправи. Трябва й малко почивка. Не се притеснявай.
Тя ще се оправи.
Това е най-любимото му нещо...
тази глупава топка.
Беше на баща ни там на Земята.
Всеки път рита това нещо,
брат ми си мисли, че е на голямо тревно игрище.
Това е някаква фантазия.
Да... ето. Просто иска малко помощ. Виждаш ли какво имам предвид?
Това е той - баща ни.
Ето от къде на брат ми му хрумна идеята.
Тук в колонията, повечето хора си затварят очите...
за да не виждат нищо друго освен ръждясали корпуси на кораби.
Не и брат ми.
До скоро.
- Хей, спяща красавице. - Колко дълго съм била в безсъзнание?
Не много. Няколко часа.
Корсо и Прийд. Не мога да повярвам.
Колко остава докато намерят титан?
Няма да го намерят. Ще ги изпреварим.
Акима, ние ще ги спрем.
Сериозно ли съм ранена или...
защото, смешно, но ми се стори, че ти каза, че ние ще ги спрем?
- Точно така. - Кейл, ние сме по средата на нищото.