От време на време, човечеството отключва тайни толкова дълбоки...
че нашето бъдеще се променя завинаги.
Огън. Електричество.
Разделянето на атома.
В началото на 31ви век, отключихме друга тайна.
Тя имаше възможността да промени ролята на човека във вселената.
Наричахме я проекта "Титан", и беше оставена...
от неограничената сила на човешкото въображение.
Вероятно това беше нещото, от което Дреджите се страхуваха най-много,
защото ги предизвикваше да ни нападат без предупреждение...
и без пощада.
Кейл, онзи ден, денят в който Дреджите се спуснаха от небето,
единственото нещо, което имаше значение беше да те предпазя.
Чудесно!
Хей, спри! Хайде!
- Кейл, добре ли си?
Добре съм.
Тате, изобретението ми се счупи.
Тогава ще го поправим заедно, но не днес, Кейл. Трябва да вървим.
Тате, къде отиват всички?
Ние също заминаваме. Всички трябва да отидем на някое безопасно място.
Професор Тъкър! Дреджите са достигнали до главната защитна система!
Хайде, синко. Ще успеем ли да отведем хората на време?
- Не и ако седим тук и си говорим, сър. - Искам аз да карам.
- Когато пораснеш, хлапе. - На повече от 4 съм.
- Дръжте се!
- Отправяйте се към обозначенията - Титан подготвен ли е? - Само вас чака, сър!
- Според сведенията Дреджите не знаят къде се намира Титан,
иначе щяха вече да са ни ударили.
Нека се молим да е така!
Вражески кораби навлизат в слънчевата ни система.
Там ли отиваме?
- Кейл,
трябва да се кача в друг кораб. Трябва да замина за известно време.
Не, тате! Не!
- Тек ще се грижи за теб. - Но аз искам да дойда с теб!
- Сър... - Знам. Не е безопасно там където отивам.
- Сър! Професоре! - Идвам!
Кейл, ето. Вземи това. Докато го носиш, все още ще има надежда.
- Пак ще се видим. Обещавам. - Добре.
- Кейл, време е. Кейл... - Не, не е добре! Не е добре!
- Тек, пази го! - Тате!
- Корсо, тръгвай! - Върни се!
- Евакуирайте се! Евакуирайте се! - Успех, Сам Тъкър!
Внимание, пилоти. Дреджите...
Тъкър е. Свалете ме долу.
Внимание, пилоти.
Дреджите нападат евакуиращите се кораби.
Добре. Само ние ли сме? Боби, Закопчай се.
- Сега, Сам. Сега! - Тръгвай, тате! Тръгвай!
- Излез от там. Излез от там! - Хайде.
Убийте хората. Убийте ги всичките.
ТИТАН
15 години по-късно
- На ти.
- Време за обяд. Имате един час за обяд.
- Как я караш, Чоукин?
- Хей, Чоу... Чокуин. - Чакай.
Хей, това съм аз. Кейл, нали? Аз не съм с тези загубеняци.
Хората чакат.
- Нахална земна отрепка.
- Май че се заби при нас загубеняците. - Не разчитай на това.
- Чакай на опашката, приятел. Взимам експреса.
- Мини през доковете, че ще се самоубиеш.
Колард. Знаеш, че странните докове са по един на хиляда кораба.
- И това трябва да е този.
- Здрасти.
Хей!
- Заключени сме, капитане.
Добре. Бъди готова. Ще държа връзка.
- Как си днес? Работя здравата, а ти? Бон апетит.
Следващия! Не задържай опашката. Ето ти.
- Акрeниански Бръмбари Сушими. - Имаш ли кетчуп?
Кетчуп? Кетчуп? Не ти трябва кетчуп. Следващия моля. Движение.
Този е отчаян. Тези мръсни хора.
Кетчуп! Какво нахалство, човеко. Хубава глава, човеко.
Не искам толкова много. Само да убиват храната ми преди да ми я сервират.
- Върша честна работа. Искам вече мъртва храна.
- Толкова много ли искам?
- Чуваш ли някакво пукане? - И какво му става на Чоукин?
- Трябваше да го видиш. - Ха-ха, не е много възможно.
- Беше непоносим, държеше се с мен като с някакъв... - Човек?
Не започвай пак с тая солидарност.
- Ако беше учил човешката история както ти казах, щеше да разбереш,
че не си сам там навън и бъди по-добре подготвен за бъдещето.
- Ще ти кажа нещо за твоето прочуто бъдеще.
Всеки ден като ставам, пак си е настоящето, същото кирливо, скучно настояще.
Не мисля, че това бъдеще съществува.
- Чуваш ли някакво пукане?
- Така.
- Трябва да се измъкнем от тази дупка. - Почакайте, всички! Всичко е наред!
Не се паникьосвайте. Само малко се носим във въздуха. Две секунди. Всички спокойно.
А... Просто имаше нужда от малко любов.
Да продължим да ядем, бебчета.
Добре. Е, аз преядох.
- Хей, Кейл.
- Фирикеш. По, Как е летенето?
- Направи много гадна каскада преди малко. - Не ни харесват обноските ти.
- Беше малко нахален.
- Ъ-ъ Така ли? Е, Може да направя нещо по въпроса.
- Искате да преследвате хора, запомнете: Винаги пътуваме по двойки.
- Какво правиш? - Обикновено му викат помощ.
И защо?
Понякога, хлапе, хората просто си помагат един на друг.
- А, да.
Значи ми казваш, че не искаш нищо в замяна?
- Добре де. Може би искам. - Каква изненада.
- Искам да рискуваш живота си.
Искам да се откажеш от всичко трябва да участваш в мисията,
в която ще срещнеш ужас и мъчения и може би страховита смърт.
И аз бих искал да направя това защото...?
Защото си струва. Защото човешката раса има нужда от теб.
Може би не си се оглеждал наоколо напоследък, но няма много от нас останали.
Ако продължаваме така, ще четат за нас в учебниците...
и ще показват костите ни в извънземни музеи.
- Е, след като унищожиха планетата ни, може и така да се получи.
Но може би съм грешал през всичките тези години, твоята реч ме накара да се замисля.
Наистина ми повлия. Това е хубаво.
Мисля, че трябва да се прегърнем.
- Стига, човече. Наистина са те погребали. - Хей, махни си ръката.
Дори не те познавам. Не искам да знам за мисията ти
и не се нуждая от помощта ти за тези огромни слабоумници.
Е, добре.
- Стори ми се, че той ви нарече слабоумници.
- Корсо.
Капитане, Акима е. Не сме сами.
Компанията добра ли е?
Тази не, капитане.
Мисля, че се натъкнахме на едни много лоши момчета.
Разбрано. Да се приготвим за отпътуване.
Тек, трябва да изчезна за малко.
- Не знаеш и половината. - Ха-ха.
Още ли притесняваш хората? Хей, махай се.
Добра работа си свършил с хлапето, Тек. Чаровник е.
Очаквах да го измъкнеш от ръцете ми доста по-рано. - Тек, почакай.
Кой е той? Познаваш ли го? - Джоузеф Корсо.
- Бях с баща ти в проекта Титан. - Баща ми.
- Нямам баща. Ти ли го доведе?
- Да. - Не разбирам. Защо?
Все още ли е у теб пръстенът, който баща ти ти даде?
- Дай ми го. - Хей, върни го!
- Кейл, тихо.
А, ето.
- Сложи го.
- Как... как го... - Това е таен механизъм.
Генетически е създадено за баща ти, а следователно и за теб.
Това е карта, Кейл.
Може да ни каже къде баща ти е скрил Титан.
Ето защо прекарах последните 15 години да те търся.
Този кораб означава всичко. Човечеството зависи от това дали ще го намериш.
Аз?
Не, не, не. Аз не... Тек, слушай
трябва да има някой по-добър.
Време е, Кейл. Време е да спреш да бягаш.
- Е, всъщност,
мисля, че е трябва да тръгваме.
Дреджите. Какво искат?
Искат теб, хлапе. Също както и аз, само че мъртъв.
От къде знаеш, че ме искат мъртъв?
Убедихте ме.
Трябва да отидем в кухнята.
- Корсо, гравитационната кутия!
- Готов ли си? - Тек, ще те изведа.
- Аз оставам тук. - Тек, не можеш.
Грижи се за хлапето. Все още не е пораснал достатъчно.
- Не, не, не. Идваш. - Върви, Кейл. Ще чета за теб.
Следвай ме!
- Е, това щеше да е супер, ако щяхме да печем нещо.
Храната ми! Вие момчета сте... ужасни сте.
Нехигиенични сте. Надявам се да ви хванат,
и ще свидетелствам срещу вас и никога няма да излезете от затвора.
- Хей, ще имаш всичкия кетчуп, който искаш.
- Дреджи! Опа, трябва да вървя. - Следвай грозника!
Чудесно. Никой няма да се сети да ни търси в отдушника.
Давай!
- Хайде!
Тоя е най-големия, не би трябвало да съм тук! Хайде де! Аз съм само готвач!
Как да се измъкна от тук? Как да изляза? Защо това се случва на мен?
Глупак... моля ви... глупак... не!
Здрасти. Те минаха точно от тук. Дойдоха в кухнята ми и...
Право в десетката.
Трябва да се измъкнем от тук.
Сега!
Хайде! Тичай!
- Премести се.
- Може би някой друг път, хлапе. - Хей и аз мога да летя.
- Няма да тръгне.
Имам идея.
Запали.
- Дръж се, хлапе. Идвам.
Внимание!
Затварят вратите!
- Не отиваме натам. Качваме се. - Горе?
Хайде!
- Закопчай се де. - Да де. Усещам това.
Катапулта. Хей, къде е катапулта? Кейл?
Този модел има катапулт, нали?
А ти се беше притеснил.
Какво искаш да кажеш, "беше"?
- Акима, имаме нужда от помощ. - Малко късно е за това.
- Точно над вас съм. Можете ли да се приближите? - Нямаме достатъчно време.
Нямаме много време.
- Издишай. - Сигурно се шегуваш.
- Издишай. - О, не, не, не!
- Мъртъв ли е? Може ли да го изядем?
Не, не е мъртъв.
Кой си ти? Махай се.
- Хей, какво става? - Прийд, пречиш на светлината.
Ах, каква майчина загриженост за предмета.
- Защо съм гол? - Защо, ти определено излъчваш майчинска топлота, Акима.
Много е привлекателен. Трябва да те имам.
- Само на сън. - Акренианите не сънуват, помниш ли?
- И не се къпят много, също. - Все още съм гол.
Не бях забелязала. Сега, стой мирен, или ще загубиш нещо наистина важно.
- Подай ми пробата. - Пробата? Къде отива пробата?
Знаеш ли, наистина вече се чувствам много по-добре!
Това е страхотно. Прекосихме половината галактика,
Дреджите почти ни застреляха задниците,
само, за да можем да спасим миячът на прозорци.
Хей, за твоя информация, Аз съм последната надежда на човечеството.
- Плача за видовете. - Добре си.
Имам предвид, аз съм този с картата. Това е голямото лекарство, ето?
Голямото лекарство? Нека да видя.
Наистина е то? Това може да ни спаси?
Е, предполагам.
- Знаеш ли какво означава това?
Наистина си искам панталоните и то веднага.
Акима, сладурчето ми, ако момчето не е с единия крак в гроба,
Корсо иска Гуун да провери картата, за да определим курса.
Нещо против? Ще се ръкуваме ли?
- Това е Валкирия, не бар за запознанства. - Готови сме.
Знаете ли, никога не съм казвал, че ще ви помогна. Не сме говорили какво мисля аз.
- Защо, ще станеш герой. - Герой? Хайде бе.
Сигурно има нещо на Титан, което си струва да се продаде или обмени или...
Какво? Ще рискуваме гърбовете си, за да помогнем на група нехранимайковци от колониите на Дрифтер?
- Къде са ми панталоните?
- Познай къде е отраснала Акима. - В колониите на Дрифтер?
- Да. Момчето се учи. - Почакай. Какво е...
Прийд, чакай! Виж, къде е Корсо? Искам да говоря с него.
Предполагам, че е в Навигационната зала. Натам отиваме.
- По-добре гледай къде стъпваш.
Или какво?
- А, прекрасната и талантлива Стит. Това е Кейл.
- Спомни си... Кейл. - Не, не, не. Не мога да говоря.
Загубихме мишената на един от нашите задни оръдейни кули отново!
Какво? Мислиш, че ми харесва да обикалям?
Тя е сладко малко нещо. Специалист по оръжията. Обикновено, е много добродушна.
Чудесно! Нищо не е наред!
- Оръжия навсякъде по земята! - Бий се хубаво, любима.
Прийд, ще те убия. Нали? Ще те убия.
Аз съм образована и мога да чета! Не съм механик!
Имам гордост! - Гуун? Гууни? Вътре ли си?
...с ускорението, умножено по коефициента на триене...
и се прилага необходимата сила.
- Гуун?
- Виж това. - Изглежда ли ти познато? Знаеш ли какво е?
- И аз не. Направих го снощи докато спях.
Естествено, намирам Гиндрогак много нестабилен.
- Гуун. - Сложих му копче, да.
Искам да го натисна, но не съм сигурен какво ще стане ако го направя.
- Да видим. Три, пет, двайсет и две, седемдесет и четири,
- единайсет...
- Не. Внимавай.
- Съвършено е. - Да!
- Перфектно! Ти го направи!
- Е, къде сме сега?
Тук, точно тук. Квадранта Беласан.
На около три милиона кека от Тау 14. Защо? Носталгия?
- За целта ми трябва дом.
Прозаичен бипедалски мезозойски зародишен мъжки.
Да, да, да. Всичко това е много забележително, но виж това.
- Това е карта. Можеш ли да я прочетеш? - Дали мога?
Разбира се, че мога.
- Е, какво виждаш?
- Да, това е Пл'охта.
- А това... това е... Солбрехт!
А това... какво е това?
- Това е... това е обяд. - Какъв обяд?
Вторични спагети, месни топчета, някакъв вид... както и да е... и Калдох курешки.
- Кой го е ял преди теб? - Хей!
- Ще ти кажа една тайна. Тоя е луд. - Ще ти кажа друга.
Никога не греши. Къде отиваме, Гуун?
Счупената луна на Сешарим.
Само на 13 000 кека от тук.
- Виж Акима да се заеме с курса. - Вече сме на път.