- Това не е адрес. - Чакай, не си направила резервации?
- Ив, моля те, не ми се ядосвай. - Какво?
О, не, не мога да повярвам.
Трябва ми място, дами.
Щях да ти кажа в самолета.
Това е много подло, Сара.
- Аз не съм скапан психолог. - Ив, почакай!
Почакай!
- Ив! - Ти ме измами.
Знаех, че нямаше да дойдеш, ако ти бях казала истината. Трябваше ми най-добрата ми приятелка.
Какво си мислиш, че правиш, Сара?
Честно, Сара, не те разбирам.
Моля те, кажи ми нещо.
Кажи ми нещо, което има дори малко смисъл.
Прекарах целия полет,
взирайки се в небето и размишлявайки.
Не за годеника си, а за мистериозния мъж,
когото срещнах преди милион и половина часа.
Човек, който дори не помня,
освен тази бледа картина в главата ми.
Само за няколко секунди. Просто проблясък.
И беше, като че ли...
в този момент,
цялата вселена съществуваше за да ни събере заедно.
Затова съм тук.
Затова ще оставя съдбата да ме отведе където пожелае.
Защото когато всичко това свърши, никога повече няма да мисля за него.
Нека се молим да е плешив фашист,
който си бърка в носа и го изтрива под седалката на колата.
- Здравейте. - Здравейте.
Може ли да изчакате?
Къде отивате?
Само ще кажа, най-добре да ми купиш голяма торта.
Може ли да ми кажете адреса, моля?
- Уолдорф, предполагам. - Най-после се сети.
Добре, тръгваме... натам.
А аз те следвам.
Можеш сам да го направиш. Просто погледни в компютъра.
- Не съм сигурен, че мога да ви дам информация. - Ако не можеш, защо не можеш?
Защото съм временно тук. Не знам правилата.
Завършил си колежа преди няколко месеца и вече се държиш като част от фирмата.
Не, не. Ами законите за личността?
Забрави ги. Знаеш ли за какво служат?
- Не. - Да предпазват милионерите. Знаеш ли кои са те?
- Кои са? - Кажи му кои са.
- Кажи му. - Хлапета на твоята възраст.
Пъпчиви колежанчета, правещи невероятни пачки,
образувайки Интернет фирми, които не създават реален продукт,
предлагат нестандартни услуги и все пак успяват да натрупат облаги
за всичките си мързеливи, търгуващи по цял ден, тъпи акционери.
Като измъчен член на лишения от право на глас пролетариат,
ти намираш алтруистична нужда да защитаваш тези дигитални собственици?
Хайде.
- Искате наемателите от 1994? - Декември, за да бъдем точни.
- Ето ви наемателя. - Себастиян Миниън?
Не, Миньон. Френско е.
Не, търсим жена, на име Сара. Сигурен ли си, че е това?
- Може да е бил приятелят й. - Благодаря.
- Постъпи правилно. - Добра работа, приятел.
Разбра ли. М-И-Н-ЬО-Н.
Разбра ли? Ето.
- Много ти благодаря, Сали. Тя ще ти хареса. - Къде е той?
- Бруклин. - Добре, да хванем метрото.
Чакай малко. Не забравяш ли нещо?
- Какво? - Сватбената репетиция. Ергенското парти.
- Има много време. Хайде. - Сигурен ли си?
Да, да отидем в Бруклин. Хайде.
Прада!
О, господи!
Прада!
Обичам тази марка.
- Струва 20 долара. - 20 долара?
Ив, това е ужасно менте.
Най-малко на моето пише "Прада", а на твоето "Прадо".
Да кажем, че за долар
мога да си купя малък Меджик Маркер и да го оправя.
Ще го взема. 20 долара ли беше?
Точно тук.
Две кутии топки на цената на една в Челси Пиърс.
- Накъде сме сега? - Не знам.
- Дами, дами, играете ли голф? - Предчувствам нещо.
- Две на цената на една. - Точно където съм.
Можете ли да повярвате? Две на цената...
- Ще ми помогнете ли, госпожо? - О, господи.
- Добре ли сте? - Топката добре ли е?
- Отзад добре ли е? - О, господи.
- Добре съм. Ще ми подадете ли флайерите? - Ето ги.
- Такси! - Сара!
Би трябвало да правят хапчета за това.
Трябва да е тук.
Той трябва да е тук. Усещам го.
- Извинете, госпожице. - Да?
Пречите ми.
Съжалявам.
Аз съм Ник Робъртс, ESPN Нюз, Ню Йорк.
Знаеш ли кой играе голф?
Хора, които са твърде дебели, за да играят тенис.
Като онзи.
Това е специален случай.
Все пак колко пъти през живота ти синът ти ще се жени?
Добре казано.
- Знаеш ли защо обичам тази игра? - Не, защо?
Ще ти кажа.
Можеш с години да не играеш и пак да си добър.
Аз не съм играл от пет години.
Шегуваш се.
- Добре ли си? - Добре съм. - Съжалявам там горе.
- Ив, внимавай! - Давай.
Господи, съжалявам. Добре ли сте?
Моля те, кажи нещо. Кажи нещо.
Мисля, че глътнах пломба.
Благодаря, че ни поканихте. Сега, г-н Миниън,
искаме да ви зададем странен и малко личен въпрос.
Миньон.
Господин Миньон.
Миньон, като месото.
Г-н Миньон, преди няколко години да сте живели с момиче на име Сара?
Привлекателна, брюнетка, нещо като... мистериозно, удивително
- момиче. - Да.
- Знаете ли къде можем да я открием? - Не, не знам.
- Помните ли фамилията й? - Не.
Хайде, не си спомняте името на бившата си приятелка?
- Трудно е за вярване. - Нищо не разбирате.
Тя не ми беше приятелка. Беше ми просто съквартирантка.
Беше при мен за много кратко време.
- Беше настанена при мен от... - От агенция?
Да. Остана при мен с приятеля си за няколко месеца...
- Той не ме интересува. - Тогава той се изнесе много бързо.
В края на годината, тя също се изнесе.
Да, но да е оставила нещо,
нещо с фамилията й, като рецепта или сметка?
- Някакви дреболии? - Не, не.
Всичко може да е от помощ. Всичко.
Помня, че ми се показваше.
Показвала ви се е?
Да, показваше ми се за известно време.
Намирах я за...
вдъхновяваща.
Сигурно затова започнах да я рисувам.
А, позирала ви е, съжалявам.
Това казах и аз.
- Това каза. - Това казах.
Ясно.
Случайно да имате някоя картина?
Сега ще видиш за какво става въпрос. Сега ще й видиш лицето.
Добре.
Това е тя, нали?
Да, разбира се. Малко около очите.
Определено има британски дух, с тази корона и скиптъра.
- Помните ли името на агенцията? - Те трябва да имат информация.
Не, не помня.
Но ако ще помогне, помня къде се намираше.
- Да! - Къде?
- Манхатън. - Къде в Манхатън, г-н Миниън?
60-та улица.
- Ийстсайд или Уестсайд? - Беше точно до...
от лявата страна на тази прекрасна малка сладкарница,
Серендипити.
Точно така.
Готово.
Честит рожден ден. От заведението.
Благодаря.
Аз съм ужасна приятелка.
Не, ще бъдеш, ако запееш.
Ив, много ти благодаря, че дойде с мен.
Пак заповядай.
Сара, това е чудесна идея.
Идеята, че през целия ни живот, всяко едно събитие е част от някакъв голям план,
съставен да ни отведе до нашата друга половина.
Но ако е вярно, какъв е смисъла на живота?
Или вземането на решения? Защо трябва изобщо да ставаме сутрин?
За тортата?
Не, не за тортата.
За да правиш грешки.
Грешки като това пътуване.
И ако си достатъчно умна, ще се поучиш от грешките си.
Помисли.
Ще осъзнаеш, че животът не е някаква пиеса с наставления за актьорите.
Животът е бъркотия, Сара.
Истински хаос.
Трябва да се откажа, нали?
Сара, имаш годеник, който,
ако изключим странната източна музика,
която се надяваме да е само временно увлечение, да се надяваме,
те обича страшно много.
Това не е отказване, това е вървене напред.
Да се махаме оттук.
Да.
- Ето едно. - Хвани го.
- Направили са го сватбен магазин. - О, господи, каква ирония.
- Чакай тук. Ей сега се връщам. - Защо?
- Извинете, колко е часа? - Около 7:30.
Добре, добре.
Преместили са се в долната част на града. Ако имаме късмет с трафика, може и да успеем.
- Кога е репетицията? - Не мога повече.
- Такси! - Всичко приключи.
Какво?
- За какво говориш? - Как да пренебрегна това, "Благословете булката"?
- Какво? - Не може да е по-ясно от това.
Не би трябвало да правя това. Не ми е писано.
Това е още една от твоите улики. Нека го обсъдим в таксито.
Не е улика, а знак.
- Къде е разликата? - Детективите използват уликите, за да открият заподозрения.
Бележката, склада, французина... това са улики. Това тук е знак.
Никога не открих книгата, това е знак.
Сара никога не намери банкнотата, това е знак.
Как нещо, което не се е случило, може да е знак?
Може би липсата на знак е знак.
Не е ли така?
Това е лудост.
Не знам, може би няма съдба.
А ако има, значи при мен не действа.
Между другото, не трябва да свърши така.
Би трябвало да дръпнем завесите и да видим магьосника.
- Да стигнем до края на реката. - Това е края на реката.
Репетицията за сватбата ми започва след по-малко от час.
- Булката ми ме чака. - Нека те питам нещо.
Ако Сара беше тук, точно сега, какво щеше да ти каже да направиш?
Щеше да ми каже да бягам, а не да вървя до Уолдорф
защото всички знаци ми сочат да се оженя.
Виж! Сватбена рокля, много бяло.
- Мразя да посочвам очевидното... - Посочи го.
Ако не го направиш, може никога да не откриеш коя е Сара.
Може би не ми е било писано.
Може би всичко е един лабиринт,
направен за да ме отведе там, откъдето започнах.
До сватбата.
Би трябвало да правят хапчета за това.
- Хали! - Господи, Ив!
Какво съвпадение! Как си?
- Добре съм. - Сара, можеш ли да повярваш,
учихме заедно с Хали в колежа.
Не е ли забавно? Съжалявам, това е Сара.
- Здравей, приятно ми е. - На мен също.
Господи, колко минаха, осем или девет години?
Ив беше... с Ив учихме заедно.
- Не е ли прекрасно? - Да, така е.
Какво правиш тук?
- Утре се женя. - Наистина ли? Поздравления.
Поздравления!
- Благодаря. - В този хотел?
Да, на обяд. Ще има репетиция, защо не дойдеш да погледаш?
- Защо не отидеш? - Разбира се, би ми било приятно.
Доведи и твоята партньорка, ако желаеш.
Не, не.
Трябва да се кача горе и да се обадя на годеника си... който е мъж.
Сигурно се гордеете.
Приятно прекарване. Ще се видим по-късно.
Довиждане, моя сладка любовнице.
Просто се шегувам. Това е шега между нас.
Ларс?
Какво правиш?
- Откъде разбра къде съм? - Интуиция.
Наистина ли?
Не, прерових целия справочник на хотелите в Ню Йорк.
По азбучен ред, отзад напред. Започнах със "Z".
Сара, толкова ми липсваше.
Съжалявам, не те виня, че избяга.
Бях толкова погълнат от албума и клипа.
Аз, Джонатан, взимам теб, Хали, за своя съпруга
и обещавам да те обичам и да се грижа за теб
докато смъртта ни раздели.
Джонатан, трябва да гледаш Хали.
И тук церемонията приключва.
- Извинете, трябва ми малко помощ. - Какво?
И тогава сте оженени.
Хал, кое е това момиче?
Това е моята приятелка Ив.
Добре, това беше.
Да не забравите да дойдете точно в 9:00 утре сутринта за снимки.
Трябва да ви прекъсна, но няколко стриптизьорки ни чакат и закъсняваме.
- Искаш да кажеш "екзотични танцьорки". - Не, "стриптизьорки".
- Жени, които се събличат изцяло. - Ще се видим в 9:00.
Помнете, обещал съм на Джуди да се прибера до 10:00.
Фантастично! Ще имаш час да се развихриш.
Да тръгваме.
Преди да отведеш Джон и татко на мъжкарските ви ритуали, трябва да поговоря с него.
Добре. Прекрасна булка. Ще бъда в таксито.
Искам да се запознаеш с Джон.
- Здравей, приятно ми е. - Бих искала да дойдеш утре.
- Ще е ужасно, ако не дойдеш. - Наистина ли?
- Да. - Толкова мило. Утре на обяд ли?
Да, можеш да доведеш приятелката си, ако искаш.
- Ела. - Добре, ще дойда.
Благодаря. Толкова мило.
- Ще се видим утре. - Приятно ми беше, довиждане.
- Хали, какво има? Какво не е наред? - Ти.
- Как така аз? Какво съм направил? - Нищо специално.
Просто едно усещане, все едно...
все едно си някъде другаде през последните няколко дни.
- Не е вярно. - Не ме лъжи, Джонатан.
Мечтала съм за това през целия си живот...
представях си роклята и цветята,
дори музиката и групата, която ще свири.
И всичко е точно така, както желаех, с изключение на годеника ми,
който реши да отплава за страната на приказките.
Може да съм бил малко отнесен през последната седмица,
но това е нормално, мъжки работи.
- Малко съм несигурен. - Кажи ми, че съм луда,
но искам годеника ми да е сигурен,
особено, когато отиваме към олтара.
Съжалявам, Хал, наистина.
Каквото и да е,
просто го забрави.
Моля те.
Мисля, че вече съм го забравил.
Чакай.
- Какво е това? - Какво мислиш?
Това е традиционният подарък за младоженеца.
- Забравих да донеса твоя. - Знам, всичко е наред.
Отвори го.
Първото издание.
Всеки път като влезем в книжарница, ти винаги я разглеждаш.
Проверих и се оказа, че нямаш екземпляр.
Какво има? Не ти ли харесва?
Чудесна е.
Прекрасен избор.
Какво има? Добре ли си?
Казва се Сара Томас.
Какво?
Как...
Хали ми я подари като сватбен подарък.
Сали?
Дийн от некролозите е.
Трябва ми адреса на Сара Томас. С-А-Р-А Т-О-М-А-С.
Имам стар телефонен номер.
Да, ще изчакам.
Почакай. Сър, може ли да спрете за малко?
Нищо не чувам.
Скъпа, само секунда. Добре, казвай. Какво?
Какво?
Да отменим Дюселдорф. Защо?
И Стокхолм?
Погледни звездите.
Знаеш ли, че всяка си има име.
Не знам как се казва тази.
Касиопея.
Звездите в небето.
Касиопея.
С разликата във времето, ако полетът закъснее с повече от десет минути,
ще пропусна собствената си сватба.
- Това не те ли притеснява? - Ти си задник.
- Благодаря. - Наистина си. Ти си...
Ти си моят герой.
Ти си ми като оракул.
Направи така, че това да се случи.
Кортни се изнесе.
- Какво? - Да.
Карахме се от доста време.
Защо не ми каза?
Не искахме да ти проваляме сватбата.
- Не искахме да разваляме празника. - Какво се случи?
Просто...
Оставихме го да изчезне.
Това е. Просто... умря.
- Умряхме. - Каква беше причината за смъртта?
Недостиг на това, това и това.
И недостатъчно...
Помниш ли какво е казал философа Епиктий?
"Ако искаш да се усъвършенстваш, бъди доволен да те мислят за глупав"
Това направи ти.
- Здраво се потрудих. - Сега аз искам да съм задник.
Знаеш ли, ти си лайното!
Това трябва да съм аз, лайното.
Да, той е лайно.
Като се замисля, по-добре е първо да й се обадиш.
- Какви ги дрънкаш? - Обади й се. По-учтиво е.
Така ще й дадеш възможност да почисти.
Не ме интересува колко е чиста къщата й!
- Нея може да я интересува. - Какво говориш?
Ти ми каза да тръгна, ти ми каза, че съм герой.
- Не гледай! - Защо се влачиш?
- Не искам да бъдеш наранен! - Ти ме нараняваш!
Мисля, че мина много добре.
Тя не е ли казала, че за всичко си има причина?
- Да, каза. - Може би лежим тук, защото...
Защо?
Защото не искаш да стоиш другаде.
Разбирам. Лазим си, лазим си.
Дами и господа, говори вашия капитан.
За съжаление ще се задържим на земята още малко
поради неблагоприятни метеорологични условия.
От кулата ни задържат,
междувременно ще ви пуснат филм.
- Приготвяш ли се? - Да.
Познаваш ме. Обичам хубавата сватба.
- Говори ли с Ларс? - Да.
Говорихме тази сутрин.
Мисля, че ще се оправи или поне се надявам.
Разбира се, ти също ще се оправиш.
Мислиш ли?
Една дама ме гледа.
Не трябва да говоря по телефона. Може ли да ти се обадя, като се прибера?
Лек полет.
- Обичам те. Чао. - Слушалки?
- Да, моля. - 3 долара, моля.
Какво е това, по дяволите?
Проблем ли има?
Да. Мисля, че съм взела портмонето на приятелката ми.
Да, така е. Виждате ли? "Прадо".
А има ли пари в него?
Ще погледна.
Да, има. Благодаря.
Две по един... и пет.
- Благодаря, сър. - Благодаря.
- Извинете. - Това е рестото на господина.
- Джонатан. - Извинете ме. Само...
Извинете. Знаете ли? Ще...
Благодаря. Извинете. Съжалявам!
Здравейте. Да. В Ню Йорк Сити е.
Трябва ми адреса на Джонатан Трейгър.
Да. Т-Р-Е-Й-Г-Ъ-Р.
Чарлз стрийт 34? Благодаря.
Чарлз стрийт 34.
Здравейте. Търся Джонатан Трeйгър. Тук ли живее?
- Сигурно сте закъсняла. - Закъсняла за какво?
Сватбата. Уолдорф-Астория.
- Жени се? - Може вече и да е.
Чакайте! Почакайте!
Може ли да ме закарате до Уолдорф-Астория колкото се може по-бързо.
Може ли да видите какво става?
Съжалявам!
Господи, моля ти се, не.
- Спрете! - Да спра?
Свърши ли?
- Сватбата ли? - Да.
Да, приключи.
Но не се тревожете.
Ще ви върнат подаръка.
- Извинете? - Винаги връщат подаръците.
Попитахте дали е приключило.
Истината е, че дори не е започвала.
- Какво? - Да, той се обади и я отмени тази сутрин.
Отменил я е?
Ужасно.
Приятелка на булката ли бяхте?
Или на младоженеца?
- Какво му има на времето? - Какво й има на пролетта?
- На каква тема да говорим? - Какво предлагаш?
Мога да ти предложа вдъхновяващата "Можеш да постигнеш всичко мечтано".
Много е популярна, но не е подходяща за сега.
Разбира се, може и "Не се тревожи, има много риба в морето".
- Не. - Винаги може да се спрем на класическата,
"Когато господ затваря врата, отваря прозорец".
Не може ли да ми кажеш, че съм постъпил правилно?
Не е необходимо.
Написах го.
- Какво е това? - Некрологът ти.
- Много мило. - Оказа се, че бях в творческа криза,
докато измислях речта си за сватбата и ето какво излезе.
Обвинявай дневната ми работа.
- Двайсет, нали? - Благодаря.
- Отиваш да видиш Кортни? - Абсолютно вярно.
Имам нужда.
Гърците не са писали некролози.
Задавали са само един въпрос след смъртта на някой:
"Изпитвал ли е страст?"
Как изглеждам?
Като задник.
- Късмет. - Благодаря.
Джонатан Трейгър,
обещаващ телевизионен продуцент от ESPN,
почина снощи от усложнения при загубата на половината си и на годеницата си.
Той беше 35 годишен и меко казано, обсебен.
Трейгър никога не е изглеждал като безнадежден романтик.
Но в последните дни от живота си,
той разкри непозната страна от душата си.
Тази тайнствена персона,
се впусна в преследване а ла Агата Кристи на предполагаемата си половина,
жена, с която е прекарал няколко безценни часа.
За съжаление, дългото търсене приключи късно в събота вечер
с пълен и категоричен неуспех.
Въпреки поражението,
смелият Трейгър тайно вярваше,
че животът не е поредица от незначителни случки и съвпадения.
По-скоро е изтъкан от събития,
чиято кулминация е върховен план.
Запитан за загубата на скъпия си приятел, Дийн Кански,
носител на Пулицър и главен редактор на Ню Йорк Таймс,
описа Джонатан като друг човек в последните дни от живота му.
Кански отбеляза: "На него всичко му се изясни".
Джонатан стигна до заключение, че ако ще живеем в хармония с Вселената,
всички трябва да имаме силна вяра в това, което древните са наричали "фатум",
и което сега всички наричаме "съдба".
- Какво ще правиш сега? - Не знам.
Предполагам трябва да се опитам да го открия.
Не мисля, че трябва да го правиш.
- Какво да направя? - Просто бъди тук.
- Усещам го. - Ив, какво ти става?
Ти се превърна в най-лошия си кошмар.
Чао.
И моля те, облечи си яке. Тук е студено.
Казвам се Джон.
Аз съм Сара.
- Честита годишнина. - Откога си толкова ужасно романтичен?
Мисля, че е на късмет да се връщаме всяка година на местопрестъплението.
- Наздраве. - Наздраве.
Не мисля така! Никакъв алкохол в сградата!
- Ще ви помоля да напуснете. - Хей, как си?
- Не ме ли помниш? Това е момичето. - Да.
- Г-ца Индиго? Разбирам. - Да.
- Това е човекът, който ми помогна... - Ако няма да пазарувате,
моля направете място за плащащите клиенти.
Ще пазаруваме. Искаме ръкавици - черни, кашмирени
Съжалявам. Звънецът за затваряне.
Може би утре, от 10:00 до 19:00, с изключение на неделя и празниците.
- Вживява се. - По преценка на управителя
или при посещения на известни личности.
Не, не, моля ви! От другата страна на касата.
Не може тук. Тук е само за служители.
Моля, останете от другата страна на касата.
Много ви благодаря.