Весела Коледа.
Извинете.
Няколко години по-рано
- Съжалявам. - Съжалявам.
Искате ли ги?
- Не, моля. - Вземете ги. Последният чифт са.
Госпожице, имате ли друг чифт от черните кашмирени ръкавици?
- Само това, което е изложено. - Нямате ли склад?
- Не, нямаме и таван. - А мазе?
Вземете ги. Нямам нужда от тях.
- Не, вие ги видяхте пръв. Аз... - Моля ви, настоявам.
Вземете ги. Чакайте.
- Извинете, сър, наши са. - Така ли?
Вашите ръкавици? Как така? Те просто си висяха тук,
стоят си с малко етикетче за цената.
- Тъкмо ги обсъждахме. - Е, имам новина за вас.
Можете да си ги обсъждате колкото искате, след като отида да ги платя.
- Спокойно? - Да се успокоя? Остават пет дни до Коледа.
Аз съм насред универсален магазин в Ню Йорк, а той ми казва да се успокоя.
Те трябваше да са много специален подарък за някого.
- Прекалено много се задълбахме. - А, така ли?
- За кого бяха? - Приятелят ми. - Приятелката ми.
- Нейният приятел. - Неговата приятелка.
Един чифт ръкавици за двама души?
- Трудно е да се обясни. - Опитайте.
Добре, давай.
Ами в момента той е мой приятел.
Но след 18 месеца...
след операцията...
- Той ще бъде... - Тя ще бъде...
Моя приятелка. Разбрахте ли?
Не се хванахте.
- Не, но все пак Весела Коледа. - Много благодаря.
Заслужихте си ги. Бързо ви хрумна.
- Благодаря. Беше общо усилие. - Да, така беше.
- Не знам как да ви благодаря. - Ами...
Ами...
Масата е готова.
Благодаря.
Не знам на какво щеше да се хване.
- Но мисля, че го изплашихме. - Беше доста страшна.
Свърши работа. Страхотно кафе.
Говоря сериозно за сметката. Това е най-малкото, което мога да направя.
Благодаря, но разбираш ли,
сега трябва да търся нещо друго за приятелката си.
- Наистина са били за приятелката ти. - Да, наистина.
- Тогава не мога да ги взема. - Но трябва.
Иначе няма ти да черпиш.
Това е най-хубавият коктейл.
- Как откри това място? - За първи път дойдох заради името.
"Серендипити", една от любимите ми думи.
Така ли? Защо.
Толкова звучен начин да кажеш: щастлива случайност.
Като изключим, че не вярвам в случайността.
- Мисля, че съдбата определя всичко. - Така ли?
- Да. - Съдбата определя всичко?
- Така мисля. - Всичко е предопределено?
- И нямаме никакъв избор? - Взимаме собствени решения.
Но съдбата ни изпраща малки знаци
и от това, как ще ги разчетем, зависи дали ще сме щастливи или не.
- Малки сигнали. - Да.
Щастливи случайности. Случайни открития, Колумб и Америка.
- Да, или Флеминг и пеницилина. - Пеницилина.
- Флеминг ли се казваше? - Да.
Или "Джонатан и ръкавиците".
- Това не го знам. - Не знаеш историята?
Това е стара народна приказка.
Нашият човек, Джонатан, излиза да търси черни ръкавици.
И в един прекрасен момент на щастлива случайност или случайна щастливост,
той се натъква на красиво, привлекателно английско момиче с приятел.
Наистина имаш приятел, нали?
- Да, имам. - Така си и мислех.
- И ти имаш дама за ръкавиците. - Да, имам.
Беше ми много приятно.
- Надявам се, ще се радваш на ръкавиците. - Със сигурност.
Обикновено ценя собствената си предвидливост. Какво искаш за Коледа?
Стикове за голф.
Сега ли ще се срещаш с приятеля си?
Не, той вероятно сега прави същото като теб.
Започва да се влюбва в нечия друга приятелка?
Съжалявам, исках да кажа, че прекарах чудесно.
Може би трябва да ми дадеш телефонния си номер за всеки случай.
- В случай на какво? - В животоспасяващ случай.
Току-що си прекарах страхотно и никога няма да те намеря отново.
Ако ни е писано да се срещнем отново, ще се срещнем.
Но не сега е момента.
Може би е трябвало да се срещнем по британско време и сега е пет часа по-рано.
Хайде, дори не ти знам името. Аз съм Джонатан.
- Това кара ли те да ми кажеш нещо? - Да.
Весела Коледа, Джонатан. И благодаря.
Само това?
Господи, много съжалявам.
Мисля, че си забравих шала.
Не, тук няма нищо. Проверете горе.
- Може би е още там. - Благодаря.
Здравей.
Нека да направим нещо.
Добре, какво искаш да правим?
Не ме интересува.
Добре, хайде.
Кажи ми, че не си тук на гости за една седмица,
или се омъжваш за някого, за да получиш зелена карта.
Нищо подобно. Ти?
Не, горд американски гражданин. Нямам криминално досие.
Значи няма да ми кажеш името си.
Тогава ми кажи какво най-много ти липсва от родна Англия?
Ужасно ми липсва мама.
Ако бях на нейно място, ти също щеше да ми липсваш.
Добре. Любим филм.
- Правилният отговор е "Хладнокръвният Люк". - Никога не съм го гледала.
Стига де, никога не си гледала "Хладнокръвният Люк"?
Пол Нюман? Господи, стига!
Садистично ченге със слънчеви очила и без име.
Напомня ми за теб.
Любимо преживяване в Ню Йорк.
Това води в класацията.
Поласкана съм.
Нещо друго?
Любима поза в секса?
Да. И тази ми е любима.
- Добре ли си? - Да.
- Нарани ли се? - Не. Да.
Така ли? Нека погледна.
- О, господи. Това е дълбока рана. - Драскотина.
Какво? Ще го оправим веднага.
Готово.
Какво? Гледаш луничките ми.
Това е проклятието на англичаните. Светла кожа и лоши зъби.
Имаш страхотни зъби.
Това не са просто лунички.
Ако се вгледаш, можеш да видиш Касиопея.
- Какво? - Ето тук.
Изчакай малко.
Добре, ето я историята.
Преди много време в Етиопия,
имало кралица на име Касиопея,
която се мислела за най-красивата жена в целия свят
и нямало човек, който да не е бил обиден
от вечната й суета.
Един ден наистина прекалила и обидила боговете.
Не си спомням какво направила и кого обидила,
но било много лошо. Чашата преляла.
Посейдон, богът на морето, наказал Касиопея,
като я сложил с главата надолу върху трона й в небесата,
принудена цяла вечност да стои с пола на раменете
и цялата й кръв придошла в главата.
Сега е просто съзвездие в небето,
малко английски лунички във формата на трон.
Направила една фатална грешка.
И я плаща вечно.
Правилно.
- Да, да. - Четливо, четливо.
- Не мога да повярвам, че правя това. - Моля те.
Нека съдбата поеме в правилната посока.
- Това беше инцидент. Напиши го отново, моля те. - Не мога.
Беше знак.
Съдбата ни казва да се разделим.
Ако съдбата не искаше да сме заедно, тогава защо се срещнахме?
- Хванах те. - Не знам.
- Това не е точна наука, а усещане. - Ами, ако грешиш?
Ами ако всичко е в наши ръце и просто се разминем?
Без имена, телефонни номера, нищо. Какво мислиш, че ще стане?
Да не мислиш, че милата стара съдба ще прати адреса ми
- право на вратата ти? - Това е най-добрата ти идея за цялата вечер?
- Какво е доброто? - Ето. Напиши името и адреса си.
- Върху пет доларова банкнота? - Просто го направи.
Ти си странна и интересна жена.
Сега?
Чакай.
Хей!
Какво беше това, по дяволите?
Когато тази банкнота се върне при мен, ще мога да ти се обадя.
И когато чуеш гласа ми от другата страна,
тогава ще повярваш в съдбата, нали?
- Ами аз? - Какво искаш да кажеш?
Да изпратим във вселената нещо с твоето име и адрес, а?
- Не е ли честно да направим така? - Да, честно е.
Какво подобно имам? Имам наистина добра идея.
- Каква? - Добре.
- Тук има много туби. - Добре, виждаш ли тази книга?
Да.
Когато се прибера вкъщи,
ще си напиша името и номера си вътре.
Утре ще я продам в магазин за стари книги.
В кой?
Няма да ми кажеш. Защо няма да ми кажеш?
Всеки път като минаваш покрай някой магазин,
ще трябва да поглеждаш дали я има вътре.
Грешиш. Не можеш да прекараш най-прекрасната нощ в живота си
с напълно непознат и после да оставиш всичко на случайността.
- Можеш ли? - Ела за малко.
Какво, ще си наемем стая?
Шегувам се. Но искам да те опозная.
- Къде отиваме? - Добре.
- Стой тук. - Добре.
- Стой там. Не ме карай да идвам. - Добре.
Ако и двамата случайно изберем един и същ етаж, значи трябва да сме заедно.
Ти си луда.
Хайде, влизай.
Поеми си дъх и когато вратата се затвори, натисни копче.
- Не разбирам. - Не трябва да разбираш, а да вярваш.
Да вярвам в какво?
В съдбата.
Хей!
Сара. Казвам се Сара.
Ето, виждаш ли? Беше прав.
Хайде, приятел.
- Аз съм нагоре. - Няма проблем, Джош обича да се вози.
Нали, Джош.
Не прави така! Не ги пипай!
Успокой се. Той е просто хлапе.
Май заседнахме.
- Пак тръгнахме. - Благодаря.
- Тя тук ли е? Тук ли е? - Не, не мисля.
Хайде, Джош. Да вървим.
Добре, внимавай.
Тук ли е?
- Не, не е тук. Обратно в асансьора. - Не е тук?
Хайде!
Хей, Сара. Съжалявам.
- Съжалявам. - Какво?
Съжалявам.
Няколко години по-късно
Обикновено трябва да се моля за да съм на сватба.
И ако ме поканят, разбира се, тя се отменя,
или е отвъд океана, а ми е отказана виза
и не мога да присъствам, което е абсурдно, странно и ужасно.
Благодаря ви. Поемам тази отговорност.
За мен е чест да съм кум.
Казват, че веднъж в живота се появява някой,
с който ви е предназначено да бъдете.
Всичко е прекрасно, звездите показват пътя,
тялото и духа са в хармония.
За моя приятел Джонатан Трейгър,
този човек бях аз.
Както знаете, Джони и аз бяхме еднакви.
Бяхме братя от различни майки.
Приятели сме от студентските години.
Гледах го как излиза с жена след жена и накрая винаги лазеше...
лазеше обратно при мен.
- Беше унизително. - На теб ти харесваше.
Но една вечер се върна в къщи и всичко беше вече различно.
Неговата младежка мечта, да снима документални филми беше минало.
- Слава богу. - Едва реагираше
на закачливото и все пак измъчено трепване на пръста ми...
срещу меката част на черепа му, докато учеше за последните изпити.
И това е защото той я намери.
Жената, с която му беше писано да е. И ако някой със сигурност
знае, къде той поставя своята половинка, това съм аз, първата му съпруга.
Тя е умна, тя е забавна, тя е красива.
Накратко, тя е жената, за която мечтае всеки мъж.
И мисля, която всички имаме. Така че с мъка
и с нежни спомени,
вдигам наздравица
за новата госпожа Джонатан Трейгър.
Ще ви кажа какво.
Ще ви кажа нещо. Приятели, ако трябва да загубя Джони заради някоя,
не мога да си представя по-идеална жена от Хали.
За здравето и на двама ви.
- Колко е пиян по десетобалната скала? - Дванайсет.
Мислиш ли, че някога романтиката между Дийн и Кортни ще изчезне?
- Не знам. Не съм ги виждал да се бият. - Аз също.
Сигурно е кучка, като правят секс.
Имаме суфле от нар, което е невероятно и е различно от шербета.
С удоволствие бихме се присъединили,
но Кортни трябва да става рано, така че ще бъда добър.
Хали, чуй ме. Все още не е късно да го зарежеш.
- Лека нощ, Дийн. - Аз съм на 166-та и...
Лека нощ, Кортни.
Мамо, не гледай това. Трябва ми прегръдка.
- Ти си прекрасна. - Лека нощ.
- Имаш нужда от мен. - Хайде, скъпа.
Не ми е приятно да го казвам, но също трябва да се прибирам.
Трябва да ставам в 8:00 сутринта. Утре денят ми е ужасен.
- Ела за по питие. - Не иска. Няма да дойде.
- Ще се видим след около 20 часа. - Довиждане.
- Обичам те, сине. - Лека нощ.
- Джордж. - Внимавай.
Добре ли си?
- По-добре да станеш по-късно. - Така ли, защо?
Защото ще се прибера и ще се съблека...
ще се покатеря на леглото
все едно сме се скарали ужасно.
Ще се видим по-късно.
Четенето е добро за вас. Дава знания.
Четиво?
- Чакайте, чакайте, чуйте. - Четох я отдавна.
- Имам сценария на "Мостовете на Медисън". - Гледах филма. Беше страхотен.
Добре и...
И нищо. Не направих нищо.
Просто я оставих да си тръгне от партито и нищо не й казах.
И сега си отиде завинаги.
Тя беше моята половина.
Кени, мисля, че е опасно да се използва термин като "моята половина".
Има някакъв магичен елемент, който не можем да контролираме,
като съдбата.
Мисля, че като вярваме в такива неща, това ни отклонява от нашия житейски път.
Ако терапията продължи така,
мисля, че ще намериш много хора, с които можеш да бъдеш щастлив.
Наистина ли вярваш в това, Сара?
Да, наистина.
- Заповядайте. - Благодаря.
Първо трябва да кажеш да.
Да.
Чакай малко.
- Нека... - Успях.
Успях.
Няма да се вглеждаш в това, нали Сара?
- Това е случайност, нищо повече. - Не.
Ще го оправим.
Красив е. Харесва ми.
Преоблечи се. Ще кажа на Райън, че си казала да.
- Защо? Тревожил ли се е? - Не за теб. За турнето.
Надява се медения месец да съвпадне с графика ни.
Как ти звучи Бора Бора?
Много... секси-секси.
Ако си голф играч и имаш обедна почивка от един час,
ще използваш това време за да стигнеш до най-близкото игрище извън Манхатън.
Всичко това вече е минало.
До скоро само куп развалини и преустроено преди пет години,
игрището предлага на жителите на тази бетонна джунгла
шанс за силни удари, за прецизни игри
и най-вече, връща радостта и приятните емоции от голфа
на жителите на града.
Ник Робъртс, ESPN Нюз, Ню Йорк.
Страхотно, Ник. Успяхме, благодаря.
- Арти, трябва да вървя? - Ами заснемането на другия клип?
Сара Лоусън.
- Моля, явете се. - Може ли да се върнеш и да го заснемеш в петък?
- Да, както кажеш, шефе. - Благодаря.
- Аз съм Сара Лоусън. Съжалявам, че закъснях. - Как сте?
Заемете място номер две.
Добре. Лоши играчи, залегнете.
Пич, отлитай. Ще се оправим.
Здравейте, господин младоженецо.
- Здравей, къде е Лорън? - Лорън си взе почивка.
Казвам се Сара и аз ще ви пооправя косата.
Знаеш ли какво?
Не съм особено ентусиазиран да съм с пооправена коса на сватбения си ден.
- Ще взема само малко. - Налага се да живея с тези снимки до края на живота си.
Само малко.
Ти
И аз завинаги
Сара, усмихни се
Няма ли да се усмихнеш малко за мен
Забравете за Чарлз стрийт. Закарайте ме до редакцията на Ню Йорк Таймс.
Сара
Казвам ти, все се сблъсквам с нея.
Все се сещам за нея. Случва се постоянно. Тя беше на игрището за голф.
Тя е огромно момиче с огромни бедра.
После трябваше да си тръгна, защото Сара искаше да ме подстригва.
А оня до таксито ми пееше "Сара".
- Казвам ти, постоянно ми се напомня за нея,
... забърква ми главата. - Ще се жениш след три дни.
- Това ти казвам и аз. - Това много двулично.
Помисли. Защо трябва да рискуваш връзката си с Хали,
- просто да търсиш някакво приключение? - Изслушай ме.
Сигурен съм, че обичам Хали.
Може би при всяко влюбване
е съвсем различно изживяване.
Грешно е да ги сравняваме, но...
Добре.
Все едно Хали е "Кръстникът 2".
Тя е какво?
"Кръстникът 2". Беше невероятен филм.
Може би по-добър от оригиналния.
Но колкото и да харесваш "Кръстникът 2",
трябва да гледаш оригинала,
за да разбереш и оцениш продължението.
Прекалено ли е да поискаш помощ от стар приятел?
- Ти вече имаш приказен брак. - Аз съм кумът.
Работиш в най-големият вестник в света. Помогни ми да я намеря.
Противоположно на разпространения мит в Ню Йорк,
Таймс не е всезнаещ.
Трябва ми име, осигурителен номер.
- Ако открием книгата... - Това е невъзможно, знаеш.
- Освен ако не проверим във всяка книжарница в Ню Йорк. - Вече го направи.
- Преди години. Не помниш ли? - Може би съм пропуснал някоя.
- Може някой да я е купил и да я е върнал... - Знаеш ли какво?
Не искам да участвам в това.
Може би съм започнал да се отказвам.
Британските жени не остаряват красиво.
Преди време може да е била апетитно парче.
Вероятно е изглеждала като Бейби Спайс.
Но сега може да изглежда като...
Баба Спайс.
- Страхотна прическа. - Благодаря.
- Кажи, че ме обичаш. - Обичам те.
- Кажи ми нещо романтично. - Като?
Не знам. Като...
как аз съм единственото момиче за теб в целия свят.
Господи, вечерята!
Между другото, изпразних гардероба ти. Трябва да се приготвим за медения месец.
Господи, мразя тази сграда.
Млъкни!
Не го удряй с това.
- Джон! - Какво?
Ще извикам на управителя.
Не разбирам защо започна да звъни.
- Миналата седмица каза, че е наред. - Здравей, Джон.
Тук е като бедствен район.
- Благодаря, Джералд. - Джералд, тук е.
Трябва да вървя. Идвам!
Хайде! Искам да го видя!
Мислех, че искаш кръгло-шлифован диамант.
- Защо? Кога съм го казала? - Не съм много сигурна.
- Мисля, че когато бяхме по-малки. - Господи.
Когато преди си мислех, че ще се омъжа за Борис Бекер.
- Здравейте. Какво мислите? - Здравей!
Наистина ли последната песен е била вдъхновена от сестра ми?
Всеки творец има нужда от муза.
- Кой иска да чуе добри новини? - Плащам ти, за да са добри новините.
Не, плащаш ми за да държа далече лошите новини.
- Изплюй камъчето. - Билетите за концертите на Ларс в Стокхолм се продадоха за 8 часа.
Това означава, че ще трябва да направим още концерти. Да превземем Париж...
Съжалявам. Не искам да развалям настроението ви,
но Ларс и аз вече определихме датите за медения месец и сватбата
и казах на пациентите кога заминавам.
Скъпа, пациентите ти могат без теб няколко седмици.
Прав е Сара. Няколко седмици повече в Европа няма да те убият.
Керълайн те притиска да останете повече,
защото иска ние да ви пазим къщата.
Да, благодаря ти. Щях да я попитам, когато се напие.
- Всъщност това е страхотна идея. - Така ли?
Хайде, Кип, да се махаме, докато Сара не е променила мнението на Ларс.
- Нещо лошо ли казах? - Не, но...
имам много натоварен график...
а пациентите ми също са важни.
- Не обичам да сменям датите в последната минута. - Извинете, съжалявам,
но трябва да одобрите дизайна на тези тениски за Австралия.
- Няма проблем. - Нямате нищо против, нали?
- Може ли по-късно да поговорим? - Да.
Тя няма нищо против.
Ето шамомила, дами.
- Вкусен и горещ. - Благодаря.
Сара, било е филмов афиш. Нищо особено.
Въпреки, че е любопитно, не мислиш ли?
Мислех, че си преодоляла тези ню ейдж глупости,
като хороскопи и фенг шуй и всякакви подобни дивотии.
Ив, за човек, който държи ню ейдж магазин, ти си потресаващо земна.
Така ли? За психотерапевт си малко луда.
- Това е сигурно. - Извинете.
- Имате ли свещта на Казанова? - Всъщност, да.
Проверете на лавицата срещу тамяна на Калигула.
И има разпродажба, така че днес ви е щастливият ден.
Страхотно. Виждаш ли какво се случва,
когато хората бъдат обсебени от ню ейдж начина на живот.
Стоят си вкъщи и горят свещички за г-н Идеалния,
когато г-н Достатъчно Добър Засега, чака в отсрещния бар.
Точно така. Тя е таралеж в гащите.
- Трябва да я открия. - Аз съм тук от три години, това е...
Разбирам, но компютърната ви система е от доста по-отдавна.
- Мисля, че ми губите времето, сър. - Не, не.
- Ето. - Нищо не мога да направя.
- Съдбоносно е. - Не може да преминавате
- от тази страна на касата. - Добре.
- Моля, не преминавайте тази линия. - Трябва ми само
да вкарате този номер в компютъра
- и да ми кажете името й. - Разбирам.
Като го представяте по този начин - НЕ!
- 20-тачка ще помогне ли? - Щеше, ако бях здравен инспектор.
- Чуйте, наистина е важно. - Пак го направихте.
Преминахте линията. Трябва да останете от другата страна на касата.
Не искам да повтарям. Останете от другата страна. Благодаря.
Нека го подчертая. Какво ще струва? Трябва ми името.
Продажбите ми тази седмица са ниски.
- Така ли? - Просто го споменавам.
Добре, ще...
Вижте къде са ми краката.
Добре ли е?
- Прекрасен избор, сър. - Благодаря.
Номерът е 029351...
Мислех, че искате да ми помогнете със седмичните продажби.
Вратовръзката струва 95 долара. Все още не достигат 700.
- 700, това е изнудване. - 700.
Това е умение да се привличат клиенти.
Какво ми трябва?
Казвайте.
Имаме лилава вратовръзка. Какво се съчетава с лилава вратовръзка?
Приличам на магьосник.
Добре, ужасна мижитурко.
Купих цялата пролетна колекция. Щастлив ли сте?
- Сега потърси. - Вече го направих.
Сметката е била закрита. Няма информация в нашите компютри.
- Дай ми това? - Хвани ме.
- Да те хвана? Какво, ти луд ли си? - Не пресичай линията!
- Пресече линията! - Престани да го повтаряш или ще те убия!
По-добре намери начин да ми помогнеш веднага!
- Мога да ви предложа друго. - Предложи го по-бързо.
Когато нашите клиенти подадат молба за кредитна карта,
копията отиват в хранилището ни в Куинс.
Това, което ви трябва, е номерът, който вече имате
и може да откриете молбата й.
Разбира се, ще ви трябва служител, който да ви вкара вътре.
Трябва ви служител,
който да ви вкара.
От крокодил.
Хал.
Хали.
Естествен.
- Така ли? - Да. Наистина естествен.
- Не, не. Спри. - Какво има?
Не можеш да спреш армия от кръвожадни викинги с шен-ай.
- Не е логично. - Не, виждаш ли...
Покоряваш ги със силата на музиката.
Това е смисълът на песента "Мистично отстъпление".
Не мислиш ли, че все едно мрази музиката?
Не.
Здравей, скъпа.
Този е като Алек Гинес. Толкова добър.
Междузвездни войни, Оби-Уан.
Добре, точно тук, какво правят?
- За какво мислят? Какви са тези хора? - Те богоговеят безмълвно.
Те са просто благодарни. Недохранени. Нископлатени.
Защо не ме помолят да остана в селото и да направя празник?
Да. Сара, хей.
- Може ли да поговорим за секунда? - Разбира се.
Добре, ще ви напускам, хора.
Ларс, ще говоря с режисьора
и ще го накарам да отреже цялата част.
- Ще стане добре. - Кажи му за празника.
- Какво има? - Вчера си загубих ключовете.
- Лоша работа. - И току-що ги намерих във фризера.
Не разбирам. Шегуваш ли се?
Не, Ларс, не се шегувам.
Чувствам се объркана.
Заради сватбените планове, турнето, пациентите.
Много ми се насъбра.
Сара, тръгваме за Торонто утре сутринта,
- нека не се разделяме точно сега. - Знам, знам.
Затова ми трябва малка почивка.
Какво имаш предвид под малка почивка?
Не, не такава почивка.
Само уикенд някъде, за да си заредя батериите и да си проясня главата.
Това няма нищо общо с миналата вечер.
Просто имам нужда от това, за мен самата.
Но няма да отида, ако ти не си съгласен.
- Съгласен съм. - Благодаря.
Къде ще ходиш?
Не знам. Може би Ню Йорк.
- Честит рожден ден. - О, господи.
Сериозно ли? Ще се махнем от града.
Това е идеята.
- Благодаря. Ще поговорим по-късно. - Добре.
Това е невероятно.
Сара, наистина, това е много щедро.
Не може ли едно момиче да направи нещо хубаво за рождения ден на приятелката си?
И няма скрити мотиви?
Ами, да.
След седмица се омъжвам и бих искала една последна забежка
с най-добрата си приятелка, преди да мина под олтара.
- Много мило, но не си мой тип. - Благодаря.
- Отиваме в Ню Йорк? - Да!
Извинявай!
- Защо си толкова напрегнат? - Защото ме подлудяваш.
- Не може ли да отидеш на друго място? - О, извинете ме.
С какво се занимаваш?
Ами, приятелю продавач, случайно пиша за малко за издание.
Може и да си го чувал. Нарича се Ню Йорк Таймс.
Да.
Ало. Кой?
Дийн? Ако мога да запитам кой го търси?
Един момент. Редакторът ти.
Здравейте, не.
Нямах възможност да я напиша.
Не можах да напиша и тази.
С цялото ми уважение, сър, утре все още ще са мъртви.
Добре, благодаря. Довиждане.
- Пишеш некролози. - Точно така, да.
- Сигурно си много горд. - Аз съм човекът с последната дума.
- Не и тази вечер. - Да, аз съм, абсолютно.
- Последният ред. - Продължаваш да говориш.
Не знам, не знам. Очите ме лъжат.
- Кажете, че цифрите съвпадат. - Аз ще ти кажа.
- Нека видя. - Не го прави.
0293 ли са?
0293, поздравления.
- Откри ли я? - Мисля, че я откри.
Жалко, че последните две имена са абсолютно изтрити.
Вината е негова. Беше неговият палец.
Когато го сграбчи, палецът му се плъзна точно по името.
Изцяло. Шегувам се. Беше зацапано в ръката ми.
- Ще престанете ли? - Това е малка шега. Копието е от индиго.
Предполагам затова Америка го е отхвърлила.
- Какъв е този адрес? Нейният ли е? - От преди седем години е.
Значи отиди в сградата
и ще откриеш кой е живял там преди седем години.
Не е сложна наука.
Благодаря.
Здравейте.
- Накъде? - Да, къде отиваме?
- Добре, където и да е в Ню Йорк. - Моля?
Където и да е. Където пожелаете.