ДНЕВНИКЪТ
Извинявай мила, време е да те приготвим за лягане.
Аз не съм някоя изключителна личност.
Просто един обикновен човек с най-обикновени мисли.
Живях обикновен живот.
Нямам издигнати паметници и името ми скоро ще бъде забравено.
Но в едно отношение, съм постигнал не по-малко от всеки друг.
Добре ли се чувстваш мъжки? - Много добре.
Обичах някого с цялото си сърце и душа,
а за мен това винаги е било нещо прекрасно.
Как я караш Хари? - Опитвам се да умра, но не ми позволяват.
Не можеш да имаш всичко на този свят Хари.
Голям ден е днес. - Казваш го всеки ден, палавник такъв.
Навън е прекрасен ден. Хайде да се поразходим.
Не искам. - Трябва да излизаш от време на време.
Хайде мила, ще ти е от полза да вземеш малко чист въздух.
Здравейте!
Съжалявам, някой друг ден. Не мисля, че е в настроение за каквото и да било.
Здравейте.
Това е Дюк. Дошъл е да ти почете.
Да ми почете? - Аха.
Ами, не знам...
О, я стига. Ще ти хареса. Много е забавен.
Така, докъде бяхме стигнали...
Ааа, да - вечерта на лунапарка.
Ноа е заедно с приятелите си Фин и Сара.
Ноа? - Там се срещнали.
6 юни 1940.
Али е на 17 години.
Заповядай! Приятно прекарване.
Направо го потроших, човече. Ще трябва да го ремонтира.
Здравей, как се казваш?
Кое е това момиче със Сара? - Казва се Али Хамилтън.
Тук е на почивка със семейството си. Имат страшно много пари.
Здравей Фин! - Мила, спечелих ти награда!
Искаш ли да танцуваш с мен? - Не.
Защо не? - Защото не искам.
Ноа, тя е с нас. - Хей Али, искаш ли да се повозим на виенското колело?
С удоволствие. - Да вървим. Извинявай.
Ноа Кълхун. - Какво?
Видя ли как те гледаше.
О, той ли ме покани на танц? - Да, това е Ноа Кълхун.
Струва ми се, че те харесва.
Ей, какво правиш? - Слизай от там веднага!
Приятно ми е. Казвам се Ноа Кълхун. - Е и? - Радвам се да се запознаем.
Али, кой е този тип? - Не знам, някой си Ноа Кълхун.
Искаш ли да излезем заедно?
Приятел, би ли се разкарал?
Забранено е да се возят повече от двама, Ноа!
Добре Чарли, слизам.
Слизай Ноа! Ще се пребиеш! - Ноа, полудя ли?
Е, ще излезем ли заедно? - Какво?
Не! - Не?
Не!!! - Не!?
Приятел, тя току-що ти отговори!
- И защо не? Не знам. Защото не искам!
Е, ще трябва да се примиря с горчивата истина...
Ноа, престани веднага! - Какви ги вършиш бе човече?
Е ще те попитам още веднъж - Ще излезеш ли с мен или не?
По дяволите, ръката ми се пързаля! - Ще се пребиеш идиот такъв!
Не го прави! Тя е съгласна! - Хайде Али, излез с него!
Добре! Добре! Ще изляза с теб!
Не искам да го правиш насила. - Не, наистина искам да изляза с теб!
Тя иска, човече, иска! - Искам!
Кажи го! - Искам да изляза с теб!
Кажи го пак! - Искам да изляза с теб!
Добре де, добре. - Имаш се за много умен, нали?
Не е никак смешно, идиот такъв! - Всичко е наред. Ще се оправя.
Ей. какво правиш? Не, не, недей! Не ми прави това!
Вече не си толкова ербап, а?
Ще ти го върна, да знаеш! - Може би да, може би не!
Я виж кой е там! Приятелката ти от лунапарка!
Помниш ли ме? - О да, разбира се. Г-н долни гащи.
Да, същия. - Как мога да те забравя.
Виж, наистина съжалявам за всичко това. Беше много глупаво от моя страна.
Понякога се държа като пълен идиот, но исках да съм близо до теб.
Страшно си падам по теб!
Голям шегаджия си! На всички момичета ли го казваш?
Не. - Видях те с малката г-ца Рибинс.
Какво ще правиш довечера? - Какво?
Е, може утре вечер или събота и неделя... - Защо питаш?
Ами нашата среща? - Каква среща?
Нали ми обеща? - Не съм!
Обеща ми! Даже се закле! - Промених си решението.
Виж, не съм някой случаен тип от улицата. Познаваш ме.
Е, не ме познаваш, но аз се познавам!
И когато нещо ми хареса, направо се влюбвам в него!
Направо полудявам! - За какво говориш?
Ами, за теб!
Добър си! - Какво? - Добър си! Много си добър!
Не, не ме разбирай погрешно... - Направо си фантастичен!
Впечатлена съм! - Не, не, обикновено не съм такъв...
Мога да бъда забавен, умен, духовит...
суеверен, ако искаш... смел... Мога да танцувам степ...
Мога да бъда какъвто пожелаеш! Само ми кажи какво искаш...
Голям си глупчо. - Мога и това да бъда...
Хайде де, излез с мен поне веднъж! Няма да боли, обещавам!
Не мисля, че ще стане! - Какво да направя за да промениш решението си?
Измисли нещо!
Сигурен ли си, че ще дойде? - Спокойно приятел, всичко е нагласено!
Божичко, какво съвпадение! - Съвпадение?
Али, помниш Ноа, нали? - Да, помня го.
Здравей. - Здравей.
Радвам се да те видя отново. - И аз.
Изглеждаш великолепно. - Благодаря.
И ти изглеждаш великолепно. Знам, че и аз изглеждам великолепно,
така че да влизаме, че ще изпуснем филма.
След теб.
Заповядай! - Благодаря.
Хайде бе хора! Качвайте се!
Ще повървим. - Вие какво, вече да не сте влюбени, а?
Охоо! Ясно! Май се харесвате!
Добре тогава. Довиждане!
Беше чудесно. - Кое?
Не бях ходила на кино от много време. - Наистина?
От дете. - Какво?
Много съм заета... Нямам никакво време.
Заета? - Аха. Имам много натоварен график.
Ставане рано сутрин, закуска, уроци по математика, латински,
после обяд, тенис или танци, понякога и двете...
следват френски и пиано... вечеря, малко време със семейството...
после чета някоя книга.
Аха, пътят към успеха...
Да, ако искам да постъпя в колеж...
трябва да залягам в училище.
А родителите ти? - Какво?
Те какво мислят по въпроса? - Ние решаваме всичко заедно.
Всичко? - Е, не всичко...
Само най-важните неща.
И всичко останало го решаваш сама?
Не бъди груб! - Извинявай.
Чудя се, как ли се забавляваш? - Какво имаш предвид?
Ами не знам...
занимаваш се толкова много неща...
кога намираш време за себе си?
Нямам такова.
Не знам... толкова е странно... - Кое?
Ами толкова си... някак си... - Каква?
Ами... необикновена.
Каква? - Необикновена.
Необикновена съм. - Не изглеждаш такава.
Но съм.
Ела, искам да ти покажа нещо! - Ей, какво правиш?
Хайде ела! - Могат да те прегазят.
Да виждаш коли наоколо?
Обичам да идвам тук, да легна на земята и да гледам как се сменят светлините.
Червено... зелено... жълто...
Ела, опитай и ти. - Не.
Защо не? - Защото... не знам... Ставай от там!
Какъв ти е проблема? Като не искаш, не го прави.
Е, добре.
Какво ще стане, ако мине кола? - Ще умрем.
Какво? - Успокой се! Имай ми доверие.
Добре.
Рисувам. - Какво?
Попита ме как се забавлявам.
Просто рисувам. - Ти?
Това ме отпуска. Разтоварва ме от напрежението.
Като взема четката в ръка... всичко става някак си спокойно.
Добре ли си?
Защо се смееш?
Забавно беше.
Искаш ли да танцуваш с мен? - Искам.
- Сега ли? - Аха. - Тук? - Аха.
Защо на улицата? - Защото е забавно!
Няма музика. - Не ни трябва музика.
Пееш ужасно! - Знам.
Харесвам тази песен.
Това лято беше различно. Двамата бяха подложени на изпитанията на любовта.
Ноа и Али бяха чудесен пример как момче и момиче могат
да се оставят да бъдат носени от потока на чувствата си
без ни най-малко да ги е грижа за последствията.
Те са влюбени, нали? - Да, влюбени са.
Харесва ми тази история.
След онази нощ, Али и Ноа прекарваха заедно всеки свободен миг.
Скоро станаха неразделни.
Хм, това е много приятно!
"Небрежен низ прекрасни аромати,
тъй ги аз наричам в мислите си.
Истински поеми (просто поредица от образи)
Поеми за самотната нощ и за мъже като мен.
Невидима поема, срамежливо скрита в мен,
която винаги ще нося в себе си, като всички останали мъже."
Не е зле, никак не е зле. Хей, имаме си посетител.
Извинете не исках да ви преча. - Не се извинявайте, заповядайте.
Отдавна не съм срещал такава красавица.
Тате, запознай се с Алисън Хамилтън. - Приятно ми е Алисън.
Али. Радвам се да се запозная с Вас г-н Кълхун.
Г-н Кълхун! Да не съм някакъв старец, а? Викай ми Франк.
Заповядай, седни.
Много е красива сине, по-красива от всички други.
Значи така, а? - Не го слушай какво ги говори.
Какво е това? - Аз... донесох ви нещо.
Я, да видим! Ти ли го нарисува?
Аха. - Красива е. Погледни само.
Истински шедьовър. Да видим къде ще го сложим. Благодаря ти.
Поемата беше чудесна. От кого е?
Уитман.
Като малък беше много лош ученик. - Тате!
Така си е. Лош ученик беше. - Наистина ли? Не знаех!
Не, тогава заеквах. - Каква е разликата?
Не му разбирах какво казва. И го карах да чете поезия на глас.
Не беше много добър. Но заекването изчезна.
Изглежда поезията е била добра идея. - Да и аз това казвам.
Невероятно. Направо невероятно.
Аз повече харесвам Тенеси, а той обича Уитман, представяш ли си?
Ей, искаш ли нещо за закуска? Нещо за хапване, какво ще кажеш?
Закуска? - Да.
Тате, 10 часа вечерта е. - И какво от това, има палачинки,
има и сладкиш. Хайде ела да закусим.
С удоволствие.
Това беше една невъзможна любов.
Той бе момче от село, тя - от големия град.
И докато светът беше в краката й, той нямаше пукната пара.
Погледни ги само!
Какво правиш? - Мислиш ли, че в някой друг живот
бих могла да бъда птица?
Какво имаш предвид? - Прераждане.
Не знам. - Аз пък мисля, че бих могла.
Кажи, че съм птица! - Не прави така!
Кажи, че съм птица! - Престани!
Ти си птица.
А сега кажи, че и ти си птица.
Щом ти си птица и аз съм птица.
Не! Не го прави! Недей!
Хайде ти си. На три!
Добре! - Едноо... двее... три!
Не мога! - Влизай във водата! Влизай веднага!!!
Извинявай. Влез във водата скъпа. - Скачай във водата!
Не мога! - Скачай! Едно, две, три!
Гледай напред! Така! Натискай педала!
Натискай! Не спирачката! - Нищо не мога да разбера!
Те така и не осъзнаваха, че рядко са на едно и също мнение.
Караха се непрекъснато. И ежедневно се предизвикваха.
Но въпреки различията, едно нещо ги свързваше заедно.
Бяха луди един за друг.
Трябва да тръгвам. - Не!
Трябва, наистина.
Али! - Ох, тате!
Не те видях!
Уплаши ме.
Момчето, твой приятел ли е?
Да.
Покани го на гости. Искам да се запозная с него.
Добре. Лека нощ татко. - Лека нощ.
Ех, младост...
Като се замислим сериозно, на теория сме милионери,
но в действителност домовете ни са се превърнали на банка!
Хареса ли ви? - Оливия, моля те,
вземи бутилката на мъжа ми. Малко е прекалил с питиетата.
Та с какво се занимаваш, Ноа? - Дърводелец съм. Разбичвам трупи,
режа дъски, такива работи.
Това е прекрасно, скъпи. - Благодаря.
Ако нямаш нищо против, може ли да попитам колко изкарваш?
Колко пари изкарвам? - Аха.
40 цента на час.
Вярно не е много, но повече не ми и трябват. И без това спестявам повечето.
Е, да започваме с обяда.
Напоследък с Али прекарвате много време заедно.
Изглежда много държите един на друг.
Нещата са сериозни, нали? - Да госпожо.
Е, лятото скоро ще свърши. Какво смятате да правите?
Чарлстън е само на няколко часа от тук.
Но Али ще замине да учи в колеж.
Не ти ли е казала? - Не, не ми е казала за това.
Току що получих писмото. Щях да ти кажа...
Колежът е в Ню Йорк.
Не знаех. - Прекратете този разговор.
Твърде скучен е за останалите. Направо достоен за инквизицията.
Устните ми са заключени. - Казах ли ви онзи виц за...
Това дете направо си е загубило ума.
Просто любов. - Неприятности, бих казала.
Това Али ли е там?
Искаш ли да ти покажа нещо?
Добре.
Чакай тук.
Али!
Ела!
Насам. Не поглеждай!
Не гледай през пръсти!
Сега. Представям ти моето имение.
Построено е през 1772.
Легендата разказва, че някакъв френски моряк
направил предложение на жена си точно на тези стълби.
Внимавай, птиците са изпоцапали всичко.
Това място е огромно! - Огромна съборетина.
Някой ден ще го купя и ще го ремонтирам.
Трябват му нови подове, нови стени и нов покрив.
Само това ли? - Водопровод и електричество...
И мебели. - Да и мебели.
Но пък е точно до морето. А ей този бар ще превърна в работилница.
Ами аз?
Аз имам ли право на глас?
Искаш ли да имаш? - Да, искам.
Добре, кажи какво искаш. - Искам бяла къща, със сини капаци.
И стая, която да гледа към реката.
Нещо друго? - Да! Искам голяма веранда около къщата,
където ще пием чай и ще гледаме залеза.
Имаш я. - Обещаваш ли?
Обещавам. - Добре.
Къде отиваш? - Тук съм.
Разсейваш ме! Не мога да свиря така!
Ноа... - Да.
Искам да правим любов, но ще трябва да ме научиш как...
Добре ли си? - Да.
Заболя ли те? - Не... Просто си мисля...
Добре съм.
За какво си мислиш? Имам предвид, точно в този миг.
Знаеше ли, че това ще се случи като ме доведе тук?
Не. - Не? Дори не си го и помислял?
Помислих си... - Наистина ли?
Май приказвам твърде много... По-добре да мълча.
Добре ли си? - Да...
Просто не разбирам, как може да си толкова тих!
За нищо ли не си мислиш? Аз направо ще полудея!
А ти си толкова спокоен... Не се ли притесняваш?
Искам да го направя, но просто не мога да млъкна...
Обичам те!
Знаеше ли го?
И аз те обичам.
Не е нужно да го правим. - Искам да го направим...
Наистина искам...
Ноа! Ноа! - Какво искаш?
Бен, изчезвай от тук! - Човече, родителите на Али са полудели!
Всички ченгета в града да ви търсят.
Звънели сте в полицията? - 2 часа сутринта е,
естествено че ще позвъним в полицията! - Виждам, че са те открили най-после...
Къде беше? - Г-н Хамилтън, вината е моя.
Би ли ни извинил за момент, моля. Искам да говоря с дъщеря си.
Насаме, млада госпожице!
Благодаря за всичко лейтенант. - За нищо Джон. Вършим си работата.
Вървете си у дома, стана късно.
Вината не е нейна господине, загубих представа за времето...
Заповядай, седни.
Размотава ми се с това момче до 2 сутринта! Това няма да продължи така!
Не съм прекарала 17 години от живота си, да отгледам дъщеря си, да и дам всичко,
за да може тя да го унищожи заради някакво си лятно увлечение!
Накрая ще свърши бременна или с разбито сърце!
Момчето е добро, добро е но... - Но какво!?
Той е боклук! Боклук! Разбираш ли! Не е за теб!
Не ме докосвай!
Не искам да го виждаш повече! - Не, няма да стане!
Ще стане! - Не няма!
Няма да ми казваш кого да обичам! - Обичаш ли го?
Да тате, обичам го! Обичам го!
Той не е подходящ за теб мила.
Обичам го! - Само на 17 си. Какво разбираш от любов?
А ти какво разбираш? Начина по който гледаш татко!
Никога не бих погледнала Ноа така! Ти не се смееш, не се радваш!
Не - ти не знаеш нищо за любовта!
Ноа! Ноа?
Чакай, къде отиваш?