Светът е променен.
Усещам го във водите.
Усещам го в земята.
Долавям го във въздуха.
Онуй, що беше, е изгубено навеки.
Защото няма живи, които да го помнят.
ВЛАСТЕЛИНЪТ НА ПРЪСТЕНИТЕ
Започна се с изковаването на Великите пръстени.
Три пръстена за елфите -
безсмъртни, най-мъдри и прекрасни от всички същества.
Седем за джуджетата -
Велики майстори на камъка и планинските тунели.
И девет... Девет пръстена за хората,
които, над всичко, копнеят за власт.
В тези пръстени бе заключена властта над всяка една раса.
Но всички бяха заблудени.
Защото още един пръстен бе изкован.
В страната Мордор, в огъня на Съдбовния връх,
Господарят на мрака Саурон тайно изкова Пръстен-господар
да управлява всички други.
И в този Пръстен вля своята жестокост и зла воля,
за да властва над всяка жива форма.
Единствен Пръстен да ги владее.
Една по една
Свободните земи на Средната земя паднаха под властта на Пръстена.
Но имаше някои, които се опълчиха.
Последният съюз на хора и елфи се възправи срещу Мордор.
И при Съдбовните планини, те се биха за свободата на Средната земя.
Победата бе близо.
Но силата на Пръстена...
...беше несломима.
И точно тогава, когато всяка надежда угасваше,
принц Исилдур вдигна меча на баща си...
Саурон, враг на Свободните народи на Средната земя, бе сразен.
Пръстенът премина в Исилдур,
който получи шанс да унищожи завинаги злото.
Но сърцата човешки се изкушават лесно.
А Пръстенът има собствена воля.
Той предаде Исилдур... на смъртта.
И онуй, що не биваше да бъде забравяно,
бе изгубено.
Историята стана легенда...
Легендата стана мит...
И цели 2500 години
Пръстенът бе изгубен за света.
Докато дочака шанс
да плени нов носител.
Безценното ми.
Пръстенът премина в създанието Ам-гъл,
което го отнесе дълбоко в недрата на Мъгливите планини.
И там пръстенът го погълна изцяло.
То дойде при мен.
Само мое. Любимо. Само мое.
Безценното ми.
Пръстенът дари Ам-гъл с неестествено дълъг живот.
Цели 500 години той тровеше душата му.
И чакаше в сумрака на пещерата му.
Мракът се промъкна обратно в света.
Полетяха слухове за сянка от Изток,
поверия за ужас, що няма име.
И Великият Пръстен долови,
че времето му е дошло отново.
Той изостави Ам-гъл.
Но се случи нещо, което Пръстенът не предвиди.
Той бе намерен от най-неочакваното същество...
Какво е това?
Един хобит.
Билбо Бегинс от Графството.
Пръстен.
Изгубено!
Безценното ми е изгубено!
И наближаваше времето,
когато хобитите щяха да определят съдбата на света.
ЛОМИДОЛ
22 септември 1400 година
по летоброенето на Графството.
Торбодън, Хобитово, Западната околия,
Графството, Средна земя.
Третата епоха на този свят.
"Дотам и обратно:
Историята на един хобит от Билбо Бегинс".
Така... откъде да започна?
А, да...
"За... хобитите".
"Те живеят и обработват земята в четирите околии на Графството
вече стотици години,
доволни да не забелязват и да не бъдат забелязвани от Големите хора.
Средна земя е пълна с безброй необичайни създания
и хобитите изглеждат твърде незначителни.
Те не са известни като страшни воини,
нито пък са смятани за изключително мъдри."
Фродо! Някой чука!
Често е отбелязвано,
че единствената страст на хобитите е храната.
Твърде неточно наблюдение
предвид на живия ни интерес и към бирата
и употребата на пушилист.
Но най-дълбоката ни страст
са мирът, спокойствието
и плодородната земя.
Защото всички хобити обичат създанията, що растат.
Да, другите ни намират за скучен народ.
Но точно днес съм особено убеден в една истина:
Никога не е лошо да се радваш на простия живот.
ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН БИЛБО БЕГИНС
Фродо, вратата!
Къде ли е това момче?
Фродо!
Започва Път от моя праг,
безкраен, ограден с трева.
Увлечен в неговия бяг,
и аз ще трябва да вървя
да тропам весело с пети.
Дордето стигна друм голям... - Закъсняваш.
Магьосниците никога не закъсняват, Фродо Бегинс.
Нито пък подраняват. Те идват точно тогава, когато искат.
Хубаво е да те видя пак, Гандалф.
Как ще пропусна рождения ден на чичо ти Билбо.
Как е старият разбойник?
Чувам, че празненството щяло да бъде невиждано.
Знаеш го Билбо. Всички говорят за това.
И сигурно е доволен.
Половината Графство е поканено. Другите ще дойдат и без покана.
И така, животът в Графството продължава
тъй, както през цялата изминала Епоха,
със своите малки събития и бавни промени,
ако изобщо има промени.
Защото тук всичко се прави така, че да трае дълго
и да се предава от поколение на поколение.
И винаги тук, под Хълма, е живял някой Бегинс.
В дома Торбодън...
И това винаги ще бъде така.
Честно казано, Билбо се държи странно напоследък.
По-странно от обикновено, де.
Заключва се в кабинета си.
С часове гледа старите карти, когато мисли, че не го виждам.
Къде изчезна?
Намислил е нещо.
Добре де, не ми казвай.
Знам, че и ти си замесен. - Боже опази!
Преди да дойдеш, Бегинсите бяха много уважавани.
Никакви приключения, нищо неочаквано.
Ако имаш предвид историята с дракона, аз почти не участвах.
Само помогнах на чичо ти да излезе от къщи.
Каквото и да си направил, оттогава си "нарушител на реда".
О, така ли?
Гандалф! Гандалф!
Фойерверки, Гандалф!
Фойерверки!
Гандалф...
Радвам се, че се върна. - Аз също, скъпо мое момче.
Аз също.
Само по въпроси на празненството
Не, благодаря!
Не искам повече гости, пожелания и далечни роднини!
А стари приятели?
Гандалф?
Билбо Бегинс.
Радвам се да те видя! На 111 години. Кой би повярвал?
Изобщо не си се променил.
Влизай!
Добре дошъл!
Чай? Или нещо по-силно?
Имам няколко бутилки Старо лозарско. Реколта 1296-та. Почти колкото мен.
Бутилирано от баща ми. Да отворим ли една?
Само чай, благодаря.
Чаках те миналата седмица. Но ти идваш и си отиваш, когато искаш.
Не съм готов за гости. Има само студено пиле.
А, и малко сирене. Не стига...
Мармалад, ябълков пай...
Няма и десерт? Чакай, има...
Намерих една тортичка.
САМОТНАТА ПЛАНИНА
Искаш ли омлет...
Само чай, благодаря. - Е, добре.
...да хапна...? - Разбира се.
Билбо! Билбо Бегинс!
Не съм вкъщи!
Това са Влачи-Торбинсови.
Искат ми къщата. Така и не ми простиха, че живях толкова дълго.
Трябва да избягам от тях. Само висят на звънеца и ме тормозят.
Искам отново да видя планините, Гандалф!
А после да намеря тихо местенце, за да си довърша книгата. Чаят!
Значи се придържаш към плана? - Да, уредено е.
Всичко съм подготвил.
Благодаря.
Фродо подозира нещо.
Разбира се. Все пак е Бегинс,
не някакъв Вържиколан от село Яка стомна.
Ще му кажеш, нали?
Да, да. - Той много те обича.
Знам.
Сигурно би дошъл с мен, ако го помоля.
Фродо все още обича Графството.
Горите, полята, рекичките.
Вече съм стар, Гандалф.
Знам, че не ми личи, но вече го чувствам в сърцето си.
Чувствам се изтънен.
Като масло, намазано върху твърде голямо парче хляб.
Трябва ми почивка. Дълга почивка.
И мисля, че няма да се върна никога.
Всъщност, вече съм го решил.
От Стария Тоби - най-добрия пушилист в Южна околия.
Гандалф, стари приятелю...
Тази вечер ще се запомни!
Шишко Болгер, толкова се радвам да те видя.
Хайде, Сам. Покани Роузи на танц.
По-скоро ще изпия още една бира. - Не, няма.
Върви!
И така, паднахме в плен на три чудовищни трола.
А те се скараха как точно да ни сготвят.
Да ни опекат на шиш? Или да седнат върху нас и да ни смачкат на кайма!
И толкова време се караха за туй-онуй,
че слънцето надникна иззад дърветата
и ги превърна в камък.
Бързо!
Гледайте!
Не, голямата!
Г-жо Вържиколан, така се радвам. Заповядайте.
Всичките дечица ли са ваши?
Небеса, не сте стояли без работа.
Билбо?
Влачи-Торбинсови!
Бързо, скрий се!
Благодаря ти, момчето ми.
Ти си добро момче, Фродо.
А аз съм голям егоист.
Да, такъв съм. Егоист.
Взех те при мен, когато починаха родителите ти,
но не от благородство, а защото от многобройните ми роднини
само ти показа истински характер.
Пил си домашната бира на Старика? - Не.
Да, но това не е важно.
Важното, Фродо...
Всичко с теб ще е наред.
Трябва да я забиеш в земята. - Забих я. - Отвън!
Внимавай, дракон! - Тук няма дракони от 1000 години!
Това си го биваше. - Да вземем друга!
Мериадок Брендифук и Перегрин Тук.
Трябваше да се досетя.
Реч, Билбо!
Реч!
Скъпи Бегинси и Многознаевци...
Тукове и Брендифуци...
Ровичковци, Едробузести...
Рогосвирци...
Болгерови...
Вържиколановци...
и Гордокраки. - Гордокраци!
Днес е моят 111-ти рожден ден!
Честит рожден ден!
Но толкова години не стигат
за живот сред чудесни хобити като вас.
Не познавам и половината наполовина колкото бих искал
и не харесвам и половината наполовина, колкото заслужавате.
Трябва да се погрижа за някои неща.
Отлагам това прекалено дълго.
За съжаление, трябва да ви кажа, че това е краят!
Заминавам.
Сбогом на всички ви.
Сбогом.
Сигурно си мислиш, че беше много остроумно.
Не видя ли лицата им?
Има много магически пръстени, но не бива да бъдат използвани без причина.
Само се пошегувах.
Но сигурно си прав, както обикновено.
Хвърляй по едно око на Фродо. - Даже по две, когато мога.
Оставям му всичко. - А този пръстен? И него ли?
Оставих го в един плик на камината.
Не, чакай...
В джоба ми е.
Странно, нали?
В крайна сметка, защо не?
Защо да не го задържа? - Мисля, че трябва да го оставиш.
Толкова ли е трудно?
Не...
Да.
Всъщност, не искам да се разделям с него.
Мой си е. Аз го намерих!
Не се ядосвай. - Ти си виновен да съм ядосан!
Мой си е.
Само мой.
Безценният ми. - Безценен?
И преди са го наричали така, само че други.
Както искам ще наричам вещите си!
Прекалено дълго е у теб.
Искаш го за себе си ли? - Билбо Бегинс!
Не ме мисли за жалък фокусник!
Не се опитвам да те обера.
Опитвам се да ти помогна.
Винаги сме били приятели толкова години.
Повярвай ми, както едно време.
Остави го.
Прав си, Гандалф.
Пръстенът остава за Фродо.
Късно е, а пътят е дълъг. Време е.
Пръстенът все още е в джоба ти.
Измислих край за книгата си.
"И той заживя щастливо до края на дните си."
Сигурен съм, че ще стане така, приятелю.
Сбогом, Гандалф.
Сбогом, скъпи ми Билбо.
Започва Път от моя праг...
До следващата ни среща.
Мое е. Само мое.
Безценно.
Гатанки в тъмното.
Билбо!
"Безценното ми".
"Безценно..."
Заминал е, нали?
Отдавна говореше за това.
Но не вярвах, че ще го направи.
Пръстенът на Билбо. Той замина при елфите.
Остави ти Торбодън.
Заедно с всичките си вещи.
Сега пръстенът е твой.
Скрий го някъде. - Къде отиваш?
Да узная някои неща. - Неща?
Въпроси. Въпроси без отговор. - Ти току-що дойде... Не разбирам.
Нито пък аз.
Пази го в тайна. Скрий го.
Графството!
Бегинс!
"Година 3434 от Втората епоха.
Тук следва историята на Исилдур, крал на Гондор,
и намирането на Великия Пръстен. "
"Той дойде при мен. Единственият. Богатство на моето кралство.
Всички люде от моята кръв ще бъдат свързани с него.
Защото ще го пазя навеки.
Той е безценен за мен,
макар да го изкупвам с мъка превелика.
Знаците по него започват да бледнеят.
Писмената, преди от ален огън, сега ги няма.
И само огън може да ги събуди отново. "
Графството.
Бегинс.
Тук няма Бегинси. Те са в Хобитово.
Натам.
Със сухо гърло в пек голям
вода студена пием, знам.
Но има още много път.
О, сладко чукат капки дъжд,
поток тече нашир и длъж,
Но по-прекрасна от дъжда... - Е халба бира в таз ръка!
Напоследък странници бродят из Графството.
Джуджета... и други нездравословни люде.
Готви се война.
Планините гъмжат от орки.
Детски приказки от далечни земи!
Говориш като стария Билбо Бегинс. Откаченият!
И младият г-н Фродо не е с всичкия си.
И се гордея с това. Наздраве, Старик!
Каквото става отвъд границите ни не е наша работа.
Ако не си пъхаш носа в чуждите работи няма да ти се случи нищо лошо.
Лека нощ, момчета.
Лека нощ, о пресладка девойко на златната бира!
Внимавай какви ги говориш!
Не се тревожи, Сам. Роузи разпознава идиотите от пръв поглед.
Така ли?
В тайна ли е? Скрит ли е?
Какво правиш?
Протегни ръка, Фродо.
Хладен е.
Какво виждаш?
Виждаш ли нещо?
Нищо. Няма нищо.
Чакай.
Има някакви знаци.
Елфически писмена. Не мога да ги разчета.
Малцина могат.
Написано е на езика на Мордор, който не бих промълвил тук.
Мордор? - На Общия език това гласи:
"Единствен Пръстен ги владее.
Единствен той ще ги открие.
Единствен вси ще ги сбере
и в тъмнина ще ги обвие."
Това е Единственият пръстен.
Изкован от Черния господар Саурон в огньовете на Съдбовната планина.
Отнет му от ръката на Исилдур.
Билбо го е намерил. В пещерата на Ам-гъл.
60 години Пръстенът тихо е стоял при Билбо,
удължавайки живота му.
Но това време свърши, Фродо. Злото се раздвижва в Мордор.
Пръстенът се е пробудил. Чул е зова на Господаря си.
Но той е бил сразен! Саурон е бил сразен!
Не, Фродо.
Духът на Саурон оцеля.
Силата му е свързана с Пръстена, а Пръстенът е здрав.
Саурон се е върнал.
Орките му се множат.
Крепостта Барад-дур отново се издига в Мордор.
Нужен му е само този пръстен, за да покрие земята в мрак.
Той го търси.
Мисълта му е впита в него.
Защото Пръстенът жадува най-вече
да се върне на ръката на господаря си.
Те са едно - Пръстенът и Властелинът.
Фродо...
Той не бива да го открие. - Добре.
Ще го скрием. Няма да говорим за него.
Никой не знае, че е тук, нали?
Нали, Гандалф?
Още някой знаеше, че Пръстенът е у Билбо.
Търсих създанието Ам-гъл навсякъде.
Но врагът го откри пръв.
Не знам колко са го измъчвали.
Но сред безкрайните вопли те са чули две думи.:
Графството!
Бегинс!
"Графството. Бегинс." Това ще ги доведе дотук!
Кой е там?
Вземи го, Гандалф! - Не.
Вземи! - Не ми го предлагай!
Давам ти го! - Не ме изкушавай, Фродо!
Не смея да го взема.
Дори за да го пазя.
Разбери, Фродо.
Ще го използвам, за да творя добро.
Но чрез мен Пръстенът ще придобие ужасна сила.
Не може да остане в Графството! - Не.
Не може.
Какво да направя?
Трябва да заминеш. Бързо. - Накъде?
Напусни Графството. Поеми към Брее.
А ти? - Ще те чакам там.
В странноприемница "Скокливото пони".
И Пръстенът ще бъде в безопасност? - Не знам, Фродо.
Все още нямам отговорите.
Трябва да се срещна с водача на моя орден.
Той е мъдър и силен, ще знае какво да стори.
Остави името Бегинс. То е опасно извън Графството.
Пътувай само през деня, избягвай пътищата.
Ще минавам напряко.
Скъпи Фродо. Хобитите наистина са невероятни създания.
Можеш да ги опознаеш за месец.
Но и след 100 години пак може да те изненадат.
На пода!
Проклятие, Самознай Майтапер! Подслушваше ли ни?
Никак даже! Кося тревата под прозореца!
Не е ли малко късничко?
Чух крещене. - Какво чу? Говори!
Нищо важно. За някакъв пръстен, Черен господар и края на света...
Г-н Гандалф, пожалете ме! Не ме превръщайте в нищо неестествено!
Не?
Може би не.
Измислих по-добро наказание.
Хайде, Самознай, не изоставай.
Внимавайте и двамата.
Врагът има много слуги.
Птици, зверове.
Скри ли го?
Никога не го слагай, защото слугите на Черния Господар ще го усетят.
И помни, че Пръстенът се опитва да се върне при господаря си.
Той иска да бъде намерен.
Дотук.
Какво?
Ако направя още една крачка,
ще се отдалеча повече от къщи, отколкото някога съм бил.
Хайде, Сам.
Спомни си какво казваше Билбо:
"Опасно е да излизаш навън.
Стъпиш пи на пътя и ако не внимаваш,
той може да те отведе навсякъде. "
Горски елфи.
Отиват към пристанището отвъд Белите кули.
Към Сивите заливи.
Напускат Средна земя.
И никога няма да се върнат.
Не знам защо, но това ме натъжава.
Където и да легна, в гърба ми се забива някой стар мръсен корен.
Просто затвори очи и си представи, че си в леглото си
с мек дюшек и чудесна пухена възглавница.
Не става, г-н Фродо.
Никога няма да се науча да спя на открито.
Нито пък аз, Сам.
Дим се извисява над Съдбовната планина. Часът наближава.
И Гандалф Сивия язди към Исенгард
да търси съвет от мен.
Затова си дошъл, нали?
Стари приятелю. - Саруман.
Сигурен ли си в това? - Напълно.
Значи Великият Пръстен е намерен.
През цялото време е бил в Графството.
Под носа ми. - И все пак не си го забелязал.
Любовта ти към пушилиста на полуръстовете е замъглила ума ти.
Все още имаме време да се изправим срещу Саурон.
Време?
Колко време имаме според теб?
Саурон си е възвърнал силата.
Все още не може да приеме плът, но духът му е все така силен.
Скрит в крепостта си, Господарят на Мордор вижда всичко.
Взорът му пронизва облаци, сенки, земя и плът.
Звучи ли ти познато, Гандалф?
Голямо око без клепачи, обвито в пламък.
Окото на Саурон.
Той събира всички зли сили.
Скоро ще има армия, достатъчна да нападне Средна земя.
И това ли знаеш?
Как? - Видях го.
Палантирът е опасен инструмент, Саруман.
Защо?
Защо да се боим да го използваме?
Не знаем къде са другите изгубени Виждащи камъни.
И кой друг може да гледа в тях.
По-късно е, отколкото си мислиш.
Силите на Саурон вече се движат.
Деветимата са напуснали Минас Моргул.
Деветимата?
Прекосиха река Исен в средата на лятото,
предрешени като ездачи в черно.
Вече са стигнали в Графството? - Те ще открият Пръстена.
И ще убият този, който го носи.
Фродо!
Вярваш ли, че един хобит може да устои на волята на Саурон?
Никой не може.
Срещу силата на Мордор,
всяка съпротива е безмислена.
Да обединим сили с него, Гандалф.
Да се присъединим към Саурон.
Това ще е мъдро, приятелю.
Кажи ми... приятелю,
кога точно Саруман Мъдрия избра лудостта?
Дадох ти шанс
да ми помогнеш доброволно,
но ти избра пътя на болката!
Г-н Фродо?
Мислех, че съм Ви изгубил. - Какво говориш?
Гандалф ми заръча. - Какво?
"Никога не го губи от поглед, Самознай Майтапер."
Сам, все още сме в Графството. Какво толкова може да стане?
Мери, това е Фродо Бегинс.
Оставете го! Хайде, Фродо.
Какво правите тук? - Били сте в нивата на Чудоум!
Елате ми тук!
Вън от нивата ми!
Свят ще ви се извие, ако ви настигна!
Не знам защо се ядосва. Само няколко моркова. И зелки.
И трите чувала картофи миналата седмица.
И гъбите по-миналата. - Да, Пипин. Исках да кажа,
че адски много се впряга. - Тичайте!
Уф, за малко!
Мисля, че счупих нещо.
Брендифук и Тук! Разбира се!
Какво? Просто минахме напряко.
Напряко към какво? - Към гъбите!
Мисля, че трябва да се махнем от пътя.
Махнете се от пътя! Бързо!
Тихо!
Какво беше това?
Виждаш ли нещо?
Нищо.
Какво става?
Черният ездач търсеше нещо. Или някого.
Залегнете!
Трябва да напусна Графството.
Със Сам трябва да стигнем до Брее.
Ферибота! След мен!
Тичайте!
Насам! След мен!
Тичайте!
Отвържи въжето, Сам!
Давай, Фродо!
Бързо!
Хайде!
Скачай!
Колко далеч е най-близкият мост? - Над Брендивин, на 20 мили оттук.
Какво искате? - Отиваме в "Скокливото пони".
Хобити. Четирима хобити. Какво търсите в Брее?
Ще отседнем в странноприемницата. По наша си лична работа.
Добре де, не исках да ви обидя.
Това ми е работата, да питам. Говори се, че бродят странни хора.
Трябва да внимавам.
Гледай къде ходиш!
СКОКЛИВОТО ПОНИ
Извинете.
Добър вечер, малки господа!
Имаме хубави, уютни стаи специално за хобити.
Винаги е радост да обслужвам вас малките, господин...
Подхълмов. Казвам се Подхълмов.
Приятели сме на Гандалф Сивия. Кажете му, че сме пристигнали.
А, да... Спомних си. Човек на възраст.
Голяма, сива брада и островърха шапка.
Не съм го виждал от шест месеца.
Какво ще правим сега?
Сам...
Той ще дойде. Сигурен съм.
Ей, чупката!
Какво е това? - Това, приятелю, е голяма бира.
По толкова ли сипват? Ще си взема! - Вече изпи цяла половинка!
Онзи тип ни гледа, откакто влязохме.
Извинете.
Кой е онзи в ъгъла?
Той е от Скиталците. Опасни хора, обикалят пустошта.
Не знам истинското му име, но тук му викаме Бързоход.
Бързоход.
Бегинс.
Бегинс? Естествено, че го познавам.
Ей го там - Фродо Бегинс.
Втори братовчед ми е, значи, по майчина линия,
и трети братовчед по бащина...
Пипин! - Леко де.
Не можеш да се скриеш.
Виждам те.
Тук в празнотата няма живот.
Само смърт.
Привличате твърде много внимание, г-н Подхълмов.
Какво искаш? - Да внимаваш. Той не е дрънкулка.
Не разбирам за какво говорите. - Именно.
И аз мога да бъда незабелязан,
но да изчезнеш напълно е рядка дарба.
Кой си ти? - Страх ли те е?
Да.
Но не достатъчно. Знам какво те преследва.
Пусни го или ще се разправяш с мен, дългуч!
Имаш смело сърце, хобитче. Но то няма да те спаси.
Вече не можеш да чакаш вълшебника, Фродо. Те идват.
Кои са те?
Някога са били хора.
Великите крале на хората.
Но Саурон Измамника им даде Деветте пръстена на Силата.
Заслепени от алчност, те ги взеха.
И един по един паднаха в мрака.
Сега са негови роби.
Наричат ги Назгули - духове на Пръстена. Ни живи, ни мъртви.
Те постоянно чувстват присъствието на Пръстена
привлечени от силата на Единствения. Няма да спрат да те преследват.
Къде ни водиш? - В пустошта.
Знаем ли дали тоя Бързоход наистина е приятел на Гандалф?
Слугите на врага ще са по-красиви отвън
и по-грозни отвътре. - За мен е достатъчно грозен.
Нямаме избор, ще му се доверим.
Но накъде ни води? - Към Ломидол, господин Майтапер.
В Дома на Елронд. - Чухте ли? Ломидол.
Ще видим елфите!
Господа... без спиране до вечерта. - Ами закуската?
Вече закусвахте. - Да, веднъж. Ами втората закуска?
Той май не знае за вторите закуски, Пип.
А за предиобедните? Обяда? Следобедната? Ранна и късна вечеря?
Поне за тях знае, нали? - Не бих се обзаложил.
Пипин!
Какво ли ядат, когато няма хобити?