ОБРАТНО НА ЗЕМЯТА
Здравей, малка Беки, Тайгър. Как сте, г-жо Рос, г-н Рос?
- Доставките се носят отзад. - Моля?
Чухте ме, за доставки - отзад.
Защо ме взехте за куриер?
Не, кажете. Защо решихте така?
Не може ли да имам приятел тук? Толкова ли е невъзможно?
Стар приятел, който живее горе?
Когото съм наминал да видя? Да си побъбрим за едно време?
Да пийна какао? Това ще ви разстрои ли?
Аз не мога ли да пия какао? Не изглеждам такъв човек ли?
Какво лошо има да прескоча тук за чаша какао?
Извинете, аз просто... При кого идвате?
При никого. Доставка за Чарлс Уелингтън.
Доставките са на задния вход.
Добре дошли на вечерта на аматьорите в "Аполо"!
- Благодаря ви. Мир вам. - Аплодисменти за Фил Куан!
- Поздравления. - Благодаря, жертво.
- Няма да ме освиркат, нали, Уит? - Нима го казах? Но всичко става.
Да, може да са изобретили безшумно дюдюкане.
Какво гледаш?
Момичето от бара снощи. Поканих я.
Колко е кльощава. Ако правите секс, ще пламне огън.
Следващият ни участник е комик. Ръкопляскайте на г-н Ланс Бартън!
- Тая пък шапка каква е? - Не ти харесва ли?
Сякаш ще връзваш някого за релсите.
Нужен ми е стил. Не искам да ме видят като куриер.
За хората трябва да съм комик.
- Какви хора? - Хората на Ланс Бартън.
Без дюдюкане.
- Тоя е жертва. - Готви се.
Я да не ме пипаш.
- Хей, как е, "Аполо"? - Откъде изкопа тая шапка?
Защо като се разбие самолет, намират все черната кутия?
Защо не направят целия самолет от черна кутия?
- Имам хлебарки. Кой тук ги има? - Всички. В Харлем сме.
Да, всеки ги има.
А моите са толкова големи,
че една се класира за втори тур.
Разкарай се! Не си смешен!
Не ставаш !
Хайде, стегни се.
Една позната е тъй грозна, че се гримира, като говори по радиото.
Трябваше ти не нова шапка, а нов репертоар.
Като не съм смешен, защо си ми агент?
Ланс, смешен си извън сцената.
- Но на нея си... - Какъв?
Боиш се да бъдеш какъвто си. И те го разбират.
Не слушай тълпата. Смешен си, Фил Куан ти го казва.
- Благодаря ти. - Две "Райнголд" за жертвата.
И ти ще се боиш, ако всеки път те освиркват в "Аполо".
Вече няма да ти е грижа. Затварят "Аполо".
- Я стига бе. - Да, току-що чух.
Щели да строят мултиплекс, квадриплекс или някакъв друг плекс.
Ще правят прощално шоу с пет аматьорски номера.
- Уитни, трябва да ме уредиш. - Стига, Ланс, откажи се.
- Опитай другаде. - Не искам другаде.
Освиркват ли ме в "Аполо", навсякъде ще е така.
- Къде тръгна? - Да подготвя материала си.
- Уреди ми прослушване, Уитни. - Довиждане, жертво.
Ланс, къде си?
Точно навреме.
Трябва да си спретна хубави анекдоти.
Да поработя над тях...
Божичко!
Мразя я тая работа.
Някой записа ли му номера?
Къде съм, по дяволите?
Какво?
Не се бях запътил насам.
Спокойно, дълго ще сте умрели, не се бутайте.
- Боб Кранц, сърдечен пристъп? - Да.
Сид и Етъл Бъргър. Катастрофа с туристически бус.
Да.
Аз съм Тина Лъвет. Майк каза, че ще ме вкара в списъка.
Минавайте.
Кажи на Майк да спре да пробутва момичета в списъка.
- Ланс Бартън! - Какво е това тук?
- Раят. - О, това съм го сънувал вече.
Тупак тук ли е? Може да се видим.
Казах, не! Отивай в Ада.
- Г-н Бартън, вие къде? - Трябва да се събудя.
- Имам прослушване. - Вие не сънувате.
- Ще ме упътите ли към влак "А"? - Г-н Бартън, разберете.
- Какъв е проблемът? - О, г-н Кинг, няма проблем.
Всичко е под контрол. Г-н Бартън се забавляваше и...
- Опитвам се да се събудя. - Прощавай, но ти не сънуваш.
- Мъртъв си. Ясно? - Не съм мъртъв.
Ланс, ела тук. Нормално е да се чувстваш така.
За повечето хора смъртта е шок. Но ще се оправиш.
Тук е Раят. Чудна храна, красиви жени...
А музиката е направо страхотна.
- Веселието не свършва. - Хубаво, но аз не съм умрял.
Чака ме прослушване. Знам, че ще се справя,
тъй че оправете грешката и ме върнете.
Серж? Би ли направил справка кога пристига г-н Бартън?
На 17 ноември 2044 г. в 6:30 ч. източно време.
Да бяхте казали само годината, та да е поне малко неочаквано.
Взех го 110 от секундата преди да бъде премазан.
Какво да те правя?! Караш Франк Синатра да чака за маса...
- Нямаше сако. - Той е Синатра!
- Ще се облича както ще! - Ти ме уби! Уби ме!
Г-н Кинг има голям опит.
С всичко може да се справи.
- Значи ще уредите въпроса? - Ланс, не съм по шикалкавенето.
Ако някой е живял зле,
пращам го в Ада. В буквалния смисъл.
Но ти ми харесваш.
Ти си много...
- Как да го кажа? Много... - Забавен?
- Не. Кибритлия си. - Какво?!
Та ето каква е работата. Тялото ти вече го няма.
Сбогом навеки. Чат ли си? Но говорих с шефа...
- С Бог? - Да.
Може да те вкараме в чуждо тяло, ако още не знаят, че онзи е умрял.
Но как ще си изпълня номера в чуждо тяло?
Това е част от глобален план.
- Сериозно? - Да.
Да вървим да ти търсим тяло.
- Този изглежда... пъргав. - Не го ща.
А какво ще кажеш за този? В добра форма, яки бицепси...
Никой не се смее на човек, дето може да ги смачка.
- Ти си решаваш. - Джоуи, помощ! Не я удържам!
Този е идеален.
Ама че си придирчив!
Леле, кой живее тук?
Чарлс Уелингтън. 15-и по богатство в САЩ.
Има спортни отбори, кабелни фирми, застрахователни компании...
Това е новото му жилище, контролирано от компютри.
Ако не харесам тялото, да взема поне апартаментчето, а?
- Как го правиш? - Нали съм ангел, всичко мога.
Питието ви, госпожо.
- Какво има? - Коктейлите, госпожо.
- О, да. Благодаря, Уанда. - За мен е удоволствие.
- Това ли е човекът? - Не, този е Уинстън Склар.
Личният му секретар. Чакат да бъде открит трупът на Уелингтън.
- Опитват се да го убият. - Какво?! Да направим нещо!
Благодаря, Уанда.
"Благодаря, Уанда!" Тая пък за коя се мисли?
Гадна фригидна кучка!
Не ми благодари, а накарай мъжа си да ми увеличи заплатата!
Още една пластична операция и ще пръцкаш през носа.
Защо не го намират още?!
Аз съм убиец. Гнусен убиец. Заслужавам наказание.
Накажи ме.
О, ще те накажа.
Викай полиция!
Уелингтън ме повика от отпуск да му сменя канала на телевизора.
- Много си патиш, Уанда. - Звъни на 911!
На 911, мамче!
Къде е телефонът?
Телефонната компания не обслужва мъртъвци.
- За да говориш, вземи си тяло. - Намери ми друго! Тия са откачалки!
Няма да мръдна оттук, докато не се срещна с г-н Уелингтън!
- Ще видя какво мога да направя. - Предайте му, че съм тук!
- Г-н Склар? - Да, Сиско?
Пак е г-ца Дженкинс. Държи да види г-н Уелингтън.
Съжалявам, че нахълтвам... Всъщност не.
Същото момиче!
Помниш ли ме?
Аз съм оня с колелото! Прегазения!
Няма нищо, г-це Дженкинс. С какво можем да ви помогнем?
- Трябва да бъдете арестувани! - О, Боже!
Това с общинската болница в Бруклин е престъпление.
Значи сте тук заради...
Не си играйте с думи като "арестувани". Стреснахте ме.
Не виждам нищо смешно! Работя в Бруклинската болница!
Тя бе единствената общинска в района, а компанията ви я купи!
Чичо отиде в тая болница за нов черен дроб, но ядец!
Ако стане частна, хората с ниски доходи няма къде да идат.
Ужасно е, но трябва да го обсъдите с г-н Уелингтън в службата му.
Поне 20 пъти ходих там, 200 пъти звънях,
но него все го няма! Затова дойдох в дома му.
- Той не може да ви приеме. - Тогава ще чакам тук, докато може.
- Боя се, че няма как. - Напротив.
Защо не повикате полиция? Пресата ще прояви интерес.
- Дума да не става! - Така и очаквах.
Ако взема тялото на Уелингтън, ще мога ли да й помогна?
- Падаш си по нея, а? - Нали ми пробутваше тялото?
- Да идем да го видим. - Добре.
Я стига. Не сме в "Стар Трек". Свикнал съм да ходя.
Ланс Бартън, Чарлс Уелингтън.
Не ставайте, г-н Уелингтън.
- Ама той е мъртъв! - Да. Хубава вана.
Ако взема тялото му, така ли ще изглеждам?
- Кой в "Аполо" би му се смял? - На мен ми изглежда смешен.
И без това ме освиркват. Трябва ли да стана жертва №1?
Ако искаш момичето, вземай тялото.
Всеки момент ще го открият и вече ще е късно.
Завинаги ли ще е? Не може ли после да го сменя с по-добро?
Тоест да го вземеш назаем?
Обикновено не е прието, но тъй като сгафихме, става.
Г-н Уелингтън, търси ви г-ца Сонти Дженкинс.
Още ли сте във ваната?
Ще ви гъбясат пръстите.
Получи се!
- Нима не беше сигурен? - Спокойно, чел съм наръчника.
- На вид пак съм си аз. - Ти си оставаш ти.
- Нали щях да съм Уелингтън? - Ти си Уелингтън.
Благодаря, че ми го разясни.
За другите ще изглеждаш като Уелингтън,
ще звучиш и ще миришеш като него. Но ти ще виждаш себе си.
- Г-н Уелингтън, наред ли е всичко? - Хайде, отговори му.
- Жестоко е. - Сбърках ли някъде?
Всичко си е наред.
Дано щом изляза, видят Уелингтън, а не черньо в неговите дрехи,
че нямам желание да ме гръмнат. - Не се тревожи.
Значи ти си икономът.
Да, сър. Аз съм... икономът.
Значи ти икономисваш тук.
Така е, сър.
И чий иконом си?
- Ваш иконом, сър. - Ти си моят иконом.
И умната! Видя ли те да икономисваш за друг, убивам го.
- Та кой съм аз? - Вие ли, сър?
- Вие ли, г-н Уелингтън? - Кой съм?
- Г-н Уелингтън. - Уелингтън съм, я!
Имам тяло! Имам тяло!
- Несъмнено. Бихте ли се облекли? - Хайде, Ланс, разходи трупа.
Къде си държи той... Къде си държа дрехите?
- В дрешника, сър. - Отивам там! Имам си тяло!
Имам тяло! Хайде към дрешника! Мир вам!
Да! Аз съм Уелингтън!
- Добро утро, г-н Уелингтън. - Позна ме, а?!
Знам те кой си, стисня такава!
Тигърско здрасти на всички!
- Тигърско здрасти. - Здравей, скъпи.
Вас двамата ще строявам после.
Здрасти. Аз съм Чарлс Уелингтън - 15-и по богатство в САЩ.
Знам кой сте!
Оставете ни сами.
- Май ви е неудобно. Нека помогна. - Не искам помощ от вас!
От седмици ме избягвате, затова сега ще ме изслушате!
Става дума за човешки живот!
За болни и бедни хора! Такива, за които не ви е грижа!
Лишавате ги от единственото място, където получават помощ!
Чао, Ланс. Ще наредя да търсят друго тяло. Успех.
- Но... - Няма "но"!
Ние сме единствената общинска болница в Бруклин!
И точно нея избрахте да купите и да изритате нещастните болни!
- Що за човек сте?! - По описанието ви - гадняр.
- За вас това е шега, нали? - Не, не е шега.
Ето шега. Проститутка и търговец на коли... Няма значение.
Знам, че в понеделник има съвещание на директорите.
- Сериозно? - При закрити врата.
Добре, че ми казахте. Отивам за подстрижка и нови обувки.
Станете сериозен дотогава,
защото ще събера колкото мога камери, микрофони и репортери!
Чудно! Ще си направим купон. Всеки ще си доведе приятелите,
ще има чипс, пиячка, ди джей и ще оправим работата с болницата.
- Срещата ни свърши. Довиждане. - Говоря сериозно!
Не се шегувам...
Нещо не е наред ли?
Изгубих ключовете за белезниците.
Мама не те ли е учила да си носиш резервни?
Само се шегувам. Сега ще потърся ключа.
Тук го няма...
И тук не е...
А, ето го! Не, хлебарка било.
Ето, намери се.
Знаете ли какво държа?
Свободата ви!
Майтап. Дайте да ви отключа.
Видяхте ли? Всичко е наред.
Благодаря... копеле!
Аз само се шегувах.
Сипах хапчетата в питието му, той го изпи...
Ти се издъни! Съсипа ни, идиот такъв!
- Некадърен тъпак! - Кучка!
- Кретен! - Ти, богата кучко...
Тлъста богата кучка.
Това е вече приказка.
Мила, прибрах се!
Трябва ти по-голям размах.
Ще ви кажа едно. Знам, че искахте да ме убиете.
Скъпи, това е нелепо.
Чувам, че съм бил гадняр.
Значи сме квит. Аз съм гадняр, вие искате да ме убиете.
- За какво говориш? - Ясни сте ми.
Но карай, големи хора сме. Добре, опитахте да ме убиете.
Няма да се разберем, докато не го признаете.
- Добре, опитахме да те убием. - Пипнах ви! Полиция! Тук са!
- Добре де, извинявай! - Майтап.
На никого няма да кажа, но искам от теб услуга.
- Как да открия Сонти Дженкинс? - Не знам, но ще разберем.
Хората ни за решаване на проблеми ще я убедят да запее друга песен.
Ще убием кучето й. Има ли куче? Ако не, ще й купим и ще го убием.
Нямам проблем с нея. Искам да я поканя на среща.
- О, Чарлс... - Никакво "О, Чарлс!"
Правиш секс на билярдната маса. Топка №8 ти е в задника.
Грешиш. Ние само... Тя не беше нивелирана и ние...
Направи ми услуга, смазвай я и ми я разкарай от главата.
Да я смазвам? Как така?
Как му се сменят каналите на това чудо? Как излиза ?
Шоутайм...
Плейбой...
- В.Е.Т. - Не е включена.
Не била включена.
- Уанда, така преядох... - Слизате на етажа на прислугата.
Вземи сода, ще ти олекне.
Някой телевизор в къщата лови ли В.Е.Т.?
- В.Е.Т. ли, г-н Уелингтън? - Развлекателна черна телевизия.
Знам какво е В.Е.Т.
- Нима ще я гледате? - Да.
Хваща се във фоайето на прислугата.
- Възразявате ли да погледам? - Съвсем не.
Къщата си е ваша. Забавлявайте се!
- Благодаря. Всичко хубаво. - Благодаря ви.
Тормозител! Не стига, че ме командва горе,
а сега ще ми гледа и телевизорчето!
Няма да му сменям каналите.
Уанда?
- Да, г-н Уелингтън? - Не ме харесваш, нали?
Дори много ви харесвам, сър.
Виж, тя не може да ви търпи.
Все повтаря: "Мразя го! Да пукне дано!"
Нарича ви простак, стисня, нещастник...
Капка почит няма.
Ясно. На ваше място и аз щях да се мразя.
От другата седмица и двете получавате 200 повишение.
- Радвате ли се? - До полуда.
Добре. Всичко хубаво.
- Какво каса той? - Ще повярвам, като видя парите.
Хайде, давай!
Хайде бе, стреляй, имаш коридор!
Влез.
Г-н Уелингтън, какво обичате? Не чух звънеца.
- Има ли някой друг тук? - Не, доколкото знам.
Не си от Англия, нали?
Оттам съм, разбира се. От Лондон.
Роден съм във Фулъм. На хвърлей от Темза.
Баща ми прислужваше на важен господин, аз също.
Стоях пред вратата. Чух те.
Използваш фалшив акцент, та богатите да са горди с теб.
Добре измислено. Откъде си всъщност?
- От Скарсдейл. Уволнен ли съм? - Не, не си.
- Може ли да погледам В.Е.Т.? - Естествено. Да сменя ли канала?
Зарежи акцента. Звучи толкова фалшиво!
Дръж се естествено.
Добре. Искате ли бира?
Аз ще си я всема. Цял ден си работил.
Имаш ли "Райнголд"?
Възбудата нарасна, когато за втория номер на аматьори
за прощалното шоу в "Аполо" бе избран комикът Джо Гай.
- Къде отивате, сър? - Да работя над материала си.
- Къде е най-близката метростанция? - Не искате ли колата?
Готови ли сте за още хумор?
Познавате следващия изпълнител от пресата и телевизията.
Той си спечели участие в "Аполо". Аплодирайте Джо Гай!
Чудесна публика и хубави жени! Освен теб, момиче.
Толкова ли е важно за вас? Това място е малко...
Малко какво?
Малко е тъмно.
Спокойно, това са моите хора.
Вече няма Америка, нито малки градове.
Цялата страна е в търговски центрове.
И навсякъде са по два.
Точно така. Търговски център, където ходят белите.
Защото в тоя за черни няма нищо, освен гуменки и бебешки дрехи.
То ние само това правим - тичаме и се плодим.
И белите не стъпват там.
Защото обичат черните като оцета - на малки дози.
В търговския център за бели всичко е красиво и заредено.
А в тоя за черни те питат: "Желаете ли нещо евтино?"
Сдобият ли се белите с пари, забогатяват и те, и децата им.
Ако на черен му паднат пари, стопяват се за нула време.
Белият оставя наследство, черният - дългове.
Спокойно, добре съм.
Сонти е. Оставете съобщение и ще ви се обадя.
Здравей, Сонти. Чарлс Уелингтън - копелето. Помниш ли ме?
Хареса ми как нахлу вкъщи оня ден. Може пак да се видим.
Да хапнем, да идем на кино...
Сонти, Чарлс Уелингтън е. Дано цветята са ти харесали.
Обади ми се.
Сонти, пак е Чарлс Уелингтън. Ти не ми се обади.
Защо да не идем на кино, да поиграем на нещо?
Там ли си? Чуваш ли ме?
"Сонти, моля те, излез с мен. Чарлс Уелингтън."
Добре, явно те няма.
Сонти, Чарлс Уелингтън е. Там ли си?
Знам, че си там! Вдигни телефона!
Само се шегувам.
Обади ми се.
Добро утро. Телефонният ти секретар е развален.
Не е развален, а задръстен. Спрете да ми звъните.
- Защо сте тук? - Бях наблизо.
В Бруклин? И защо? Закрихте някой старчески дом?
Не бъди лоша. Да се метнем на ролса и да идем в "Четирите сезона".
Ще хапнем, ще поговорим за болницата...
Искате да ме шашнете с кола и пари? Да не съм видео курва?
Ако ще ме впечатлявате, направете го на събранието на директорите.
Исках да си пообщуваме.
Пообщувайте със себе си, свършете нещо полезно с парите си.
Жестоко. Бива те с жените, Ланс.
С това тяло нито ще сваля момиче, нищо ще спечеля овации.
- Намери ли ми нещо? - Търся. Отскочих до Хавана.
- Искаш ли пура? - Не! Искам свястно тяло!
- Искам тяло още сега! - Не ми се ежи. Аз съм ангел.
Не искаш в Рая, не искаш тук... Има и трети вариант.
Извинявай. Само искам тяло.
Тая вечер в Бронкс има рап концерт. Все някой ще умре.
Не ме забравяй! Иди на концерта!
Между нас е свършено. Не мога повече така.
Да избягаме някъде, където той няма да ни открие.
Чечня, Източен Тимор...
- Купон ще е. - Не мога.
Той е мой съпруг и аз го обичам.
Ще направя всичко възможно да си го върна.
Двулична кучка.
Много мило, но вече е твърде късно.
Да не отстъпваме болницата!
- Моментът е лош за лична поява. - Проучих въпроса с болницата.
Сонти Дженкинс има право.
Да го разрешим по обичайния начин.
Ти мълчиш внушително, аз поемам въпросите.
Ти си кадифената ръкавица, аз - железният юмрук.
Виновникът за това безобразие се казва Чарлс Уелингтън!
Ти си лош човек!
Остави ни болницата!
- Боклук! - Бял потисник!
Вече сте собственик на болницата.
Нима ще пропъдите от нея хората без здравни осигуровки?
Казвай, гадняр!
Той не може да отговори в момента.
Ще отговоря! Все едно от какво страдате -
рак, рахит, паралич, шап, трипер, пърхот... Какво друго?
Лаймска болест, лимонска болест... Няма значение, ще ви приемем.
- Лъжец! - Теб няма да приемем.
Благодаря на всички.
Пред вас са лицата, които се боите да погледнете.
- Какво ще им кажете? - Ей, сакатия, живо-здраво.
Здрасти, патерицо.
Здравей и ти. Дай да си кръкна от тая система.
Ще знаеш, дъхът ти разваля атмосферата.
Защо не им кажете, че не ви е грижа за тях?
И защо не допуснахте персонала и пресата на съвещанието?
Нещо не съм бил наред. Дрогиран ли бях тоя ден?
Влизаме всички! Склар, грабни носилка.
Който е на собствен ход, да върви. Другите да се дотъркалят.
Хоп-троп с патериците. Влизаме!
Хайде и ти със системата!
Извинявай, братко. Да му долеем системата на човека.
Доведох приятели от медиите.
Та ако някой не е където трябва, не с когото трябва
или пък е гурелив, да духва!
- Тук не е място за камери. - Неприемливо е, Чарлс.
Нямаме какво да крием.
Ако няма места, седнете в нечий скут!
Стига човекът да има скут.
Е, питайте!
В болницата ви в Кентъки момче, простреляно в главата,
било отпратено и починало по пътя.
- Не болниците убиват, а хората. - Що за бездушно изказване?
Не може да връщаме простреляни в главата. Това е нещо сериозно.
Вече издигаме нов лозунг:
"С куршум ли си в главата, при нас готов ти е кревата."
Занапред раните от куршум ще се приемат като пари в брой!
Не и без достатъчна осигуровка.
Ама как само го каза! Че кога пък е достатъчна?
Чувствате ли се сигурни, като плащате осигуровки?
Значи плащам аз, в случай, че стане беля.
А ако не стане беля, ще си получа ли парите обратно?
Ако знаех, че ще ми ги задигнете, щях да си спретна катастрофа.
А като ми ги вземате, поне ги похарчете за бедните болни хора.
Не си купувайте с тях мерцедес, дето го паркирате пред болницата
и всички тия бедняци минават покрай него.
Слизам от автобус 44 и да ти гледам мерцедеса?
Срязвам ти гумата и толкоз!
И защо лекарите са толкова скъпи? Знаете ли? Млък!
Да речем, искат ти пари за троен байпас.
Искат ти за тоя троен байпас сто хиляди долара
и имат нахалството да ти кажат да не ти пука!
Значи да подкарам второ такси, та да платя на шибания доктор!
Занапред ще е различно. Нека не сме вече лошата корпорация.
Да прибираме простреляните в главата.
Да внесем промяна.
Изкарваме купища пари.
Голяма работа, ако изгубим 5-6 милиона.
Виждам, че мнозина се вкиснаха.
Май нещо се изнервихте.
Какво ще ми направите? Виждате ли тая обувка?
Тя е от град Богаташки задник и страда от носталгия по дома.
Прекрасни сте! Чудесна публика! Благодаря ви, че дойдохте!
Карайте внимателно към дома, ръснете бакшиш на келнерката.
Всичко хубаво. Благодаря ви.
Г-н Уелингтън! Хубава риза.
Чък, напоследък запуснах потребностите ти
и искам да се реванширам.
Знам, че си мечтаеше за тройка
и се заглеждаше по Бланч от клуба.
Здравей, Чък.
Ще дойдеш ли да ме вкусиш?
Сър, дамата с белезниците е тук.
Сонти?
Г-н Уелингтън...
- Наричай ме Ланс. - Мислех, че се казвате Чарлс.
Чарлс е галено от Ланс. Чарлс е моминското ми име.
Добре, Ланс. Дойдох да се извиня.
Толкова лоши неща наговорих за теб, а ти винаги беше мил.
- Ако удържиш на обещанията си... - Гладна ли си?
Прощавай, че те прекъснах, но не си ли гладна?
Сигурно, цял ден не се спря.
Марширува, носи онази тежка табела...
Сигурно си гладна. Да ти предложа нещо?
По-добре да не го правя.
Не се опитвам да те впечатля.
Просто искам да те нахраня.
Не е нужно дори да сме с кола. Може да повървим.
Да отскочим и да хапнем.
- Май все пак съм гладна. - Да тръгваме.
- Не ти ли харесва тук? - Напротив, но съм изненадана.
Не винаги съм имал пари. Не се родих богат.
Посещавах дрехи по витрините, както се посещават болни.
Цяла седмица посещавам едни обувки.
Бях си харесал едно палто през септември
и разчитах да го купя за зимата. Но едва през юни събрах парите.
- И го прибра до следващата зима? - Глупости. Носих си го цяло лято.
На 4 юли бях на плажа с него и по шорти отдолу.
- Стига се шегува. - Сериозно.
Вярно, плувах в собствен сос.
И днес, като искам да отслабна, навличам дебело палто.
Ей, типче...
- Добре ли си? - Нищо ми няма.
- Да не откачи? - Забравих кой съм.
- Забрави кой си? - Харесвам песента и групата.
Как го виждаш да запеем "Да пукнат белите до крак"?!
Може да сключим договор за запис.
Смайваш ме. Невероятен си.
Не знаех какво да очаквам, но не очаквах това.
Има нещо в очите ти... У теб сякаш се крие друг човек.
Наистина виждам нещо различно.
- Звучи откачено, нали? - Не.
Съвсем не е откачено.
- Ама че среща, нали? - Среща?
- Нали само щеше да ме нахраниш? - Да, преди да ме ступат.
Оня ме фрасна, сякаш му дължа издръжка.
Беше по-различно, отколкото очаквах.
- По-хубаво или по-странно? - По малко и от двете.
- Просто не изглеждаше моя тип. - А какъв е твоят тип?
Не включвам само външност. Не търся красавец.
- Но поне да е с всичките си зъби. - Добро правило.
Да е слаб, с малка брадичка...
С хубави очи и да е забавен.
- Май нямам шансове. - А твоят тип какъв е?
Идеалът ми за жена е като за кафе -
- да е от Пуерто Рико. Шегичка. - Внимавай.
Само се пошегувах.
Ето, че стигнахме.
Може ли да ти се обадя?
Ще те питам нещо.
Да не би да каза всичко онова в болницата, за да ме свалиш?
Отначало - да. Само това успях да измисля.
После си спомних за съвета ти да свърша нещо полезно с парите си.
Защо да не помогна, докато съм в това тяло?
Ако се получи с теб, добре. Ако не, все някой ще е щастлив.
Ще си вървя.
И аз ще тръгвам.
С кого ли са играли "Никс"?
Като че с "Лейкърс" или...
Извинявай...
- Сбърках ли? - Не. Очаквах, че ще ме целунеш.
Мислех, че ще съм ядосана...
... но не съм. Има нещо в очите ти...
Първата целувка винаги идва насред изречение.
Нещо като "Утре ще ходя в зоопарка да видя орангутаните..."
Или да речем... "Чу ли за новата война в Русия? Щели да..."
Значи мога да ти се обадя?
Само да поговорим. Не мръсни приказки, освен ако не си падаш.
Лека нощ.
- Да вървим. - Не ми изскачай така изотзад!
Пардон. Как си, хубава вечер... Намерих ти тяло.
Вече не искам. Това е добро.
Разполагаме с минута да те вкараме в онзи великолепен труп.
Харесвам си Уелингтън. Знаеш ли защо? Сонти го харесва.
Заради теб ми се продъниха ушите от рап.
Няма да задържиш това тяло, дори да си лапнал по някакво момиче.
Не "някакво", а Момичето с главна буква. В Рая това го няма.
Тя е красива, умна, харесва ме и мразим еднакви неща.
Смее се на тъпите ми шеги. Не си налагам цензура пред нея.
Познава ме само като Уелингтън и не искам да се променям.
Ланс, повярвай ми, така е по-добре.
- Ей, богаташ, дай си портфейла. - Секунда.
Нали няма да умра още 40 години?
- Формално погледнато няма, но... - Мръсник!
Това тяло е оборотно. Кой ли ме слуша?
Хайде де, ограби ме! Не бягай! Аз съм богат!
Какво значи, че иска по-пряко да управлява компанията?
Означава, че иска... по-пряко да управлява компанията.
- Смятах, че го контролираш. - Така е... Поне до скоро.
Напоследък нещо го прихвана.
Сигурно защото чукаш жена му.
Не са нужни лични нападки.
Приемам твърде лично готовността му да се разделим с 5-6 милиона.
Не съм в бизнеса да губя пари.
Дали не е намислил да предизвика ревизия на компанията?
Господи! Надявам се, че не.
Стига празни приказки. Да го убием.
Защо се смеете?
Уинстън, ще се заемеш ли?
Сиско, искам да се свържеш с Уитни Даниълс.
Живее на 104-а и Ленъкс. Кажи му, че искам да поговорим.
Луксозно, а? Нагоре, г-н Даниълс.
Вече сте на втория етаж.
Оня ден срещнах една грозница.
Пита ме дали прилагам Кама Сутра. Казах: "Да, ама не с тая мутра."
Какво си позволяваш?! Това не е твой номер!
Спокойно. Представям ви г-н Уитни Даниълс!
Млъкнете!
Бяхте чудесни, но сега ще направим антракт.
Хайде всички на работа.
- Какво става тук? - Знам, че звучи налудничаво,
но искам онова вакантно място за аматьор в "Аполо".
Вие? Искате вакантното място за аматьор в "Аполо"?
Пращате иконома си по клубове да ви краде шегички ли?
- Мислиш, че шегите ми са крадени? - Знам го.
Аз бих откраднал нещо по-добро, но авторът им здраво залягаше...
- Получавате две "Райнголд". - Благодаря, Сиско.
Вие изцяло сте окрали хлапето!
Не казвайте, че само "Райнголд" можете да си позволите.
Не съм крал нищо. Искам да се явя в "Аполо" и ти ще ми помогнеш.
Вече не съм в комедийния бизнес. Последният, комуто помагах, умря.
- Но той беше специален случай. - И какво му беше специалното?
Честно казано, нищо.
Нямаше кой знае какъв талант.
Но колкото и да не му вървеше,
а понякога бе фатално,
пак искаше да е на сцената.
Добро момче беше и исках да съм до него, когато успее.
Но вече няма как да стане.
- Благодаря за бирата. - Уитни, аз съм - Ланс.
Блъсна ме камион, отидох в Рая, взеха ми тялото...
Озовах се в Рая... Там всичко е синьо.
Появи се един г-н Кинг... Приличаше на Рики Рикардо и...
Не знам дали сте пили хапчета или трябва да пиете хапчета,
но направете нещо!
Помниш ли ангажимента в Атлантик Сити?
Трябваше да ни платят 500, а ни дадоха 250.
Напихме се и ни се закачиха две момичета.
Помислихме ги за травестити, а те били просто грозни.
Заведохме ги в хотела уж да се позабавляваме,
а като се събудихме, какво да видим?
Бяха ни ограбили!
Жертвата!
- Това е невъзможно! - Защо пък?
Цял живот ходиш на църква и пускаш пари в дискоса.
Ето как ти се връщат вноските.
Я чакай, какво представлява Бог? Има ли чувство за хумор?
Него не видях, но Дяволът има добра трева.
Шегувам се.
И него не видях, но се срещнах с г-н Кинг. Нещо като управител е.
Самият управител? Чуй, Ланс...
Това, че си имаш клуб у дома, не значи, че си готов.
Трябва ти истинска публика.
Имам я. Чу, че се смееха.
Комедиен клуб на Мадлен
Комедиен клуб на Уелингтън
Какво още?
"Майка ти е тъй космата под мишниците,
че трябва да й подариш косачка."
Обичам да разказвам шеги. Чиста работа е. Като в бокса.
Ти срещу публиката. Не е като музиката.
Не им пука дали си хубав и как си облечен.
От теб се иска да си смешен.
Искам да ида в "Аполо" и един път да успея.
Ами онова, което говореше в болницата?
Всички си мислят такива неща, но никой не ги казва.
- Само дрънках. - Но се получи.
- Как така се получи? - Беше забавно.
Здрасти, мой човек.
Добре дошъл у дома, мой човек.
- Какво правиш? - Връткам задник.
Не щеш ли да отъркаме мръвки?
Забелязах, че напоследък харесваш... негърския жаргон.
- Искам развод. - Защото се опитах да те убия?
Не, няма никаква връзка.
Просто има друга.
- Имаш друга кучка? - Разведи се с мен.
Оставям ти къщата, колата... Не ги искам.
- Честно? - Честно.
Отвътре ти си един чудесен човек. Открий вътрешното си "аз".
И дотогава не излизай навън.
Е, всичко хубаво.
Побъркал се е.
Следващият участник толкова обича комедийните скечове,
че купи целия клуб. Ръкопляскайте на г-н Чарлс Уелингтън.
- Готов ли си? Как се чувстваш? - Готов и добре.
Радвам се, защото тук са съдиите от "Аполо".
Чарлс Уелингтън, дами и господа.
Как сте? Здравейте.
В детството ми бяхме толкова бедни,
че и хлебарките ни бяха на социална помощ.
Бедни, друг път! Слизай от сцената, фалшив Бил Гейтс!
Наистина бяхме бедни.
Чак плъховете ни бяха оплешивели.
Врели-некипели!
Нима трябва да те слушам, само защото клубът е твой?
Гаден богаташ. Ето това е комедия.
Пиене за всички.
Млъквай, да не те фрасна с портфейла си.
Дошъл да ме тормози на работното ми място.
Аз идвам ли да ти дърпам бърсалката за стъкла от ръцете?
Оставям те цял ден да си миеш стъкла на коли.
Не винаги съм имал пари. Като бях малък, мизерствахме.
А баща ми беше най-стиснатият човек на света.
Щом си легнехме, изключваше часовниците от контакта.
Казваше: "Който спи, не гледа колко е часът."
Последният аматьорски номер за прощалното шоу в "Аполо"
се присъжда на милионера Чарлс Уелингтън от Ню Йорк.
Не знам какво му стана на тоя Уелингтън, но ми харесва.
Да носиш кожи е убийство!
- Да носиш кожи е убийство! - Ще ти покажа убийство аз на теб!
Не бъди свидлив.
- Вземете меко, че да го сдъвчете. - Целуни ме отзад!
- Хубаво е да раздаваш блага. - Сложи си шапката!
- Сега остава да не ме освиркат. - Добре се справяш.
- Благодаря за забавата. - Карай си кефа, болно копеле.
Я да ти видя картона. Че ти си много болен!
Сестра, спешно да му потанцуваш на масата.
- Ще се омъжиш ли за мен? - Какво?
Сонти, обичам да те гледам, да говоря и да се смея с теб.
Когато те няма, звъня да чуя гласа ти на телефонния секретар.
Бих се отказал от колите, парите и всичко друго заради теб.
Днес смених памперса на един старец.
- Бих се отказала заради теб. - Голяма жертва.
Г-н Бартън!
- Какво има? - Нищо.
- Задръж тази мисъл. - Добре.
Сега се връщам.
- Задръж мисълта. - Добре.
Изчезвай оттук! Превръщаш забавата в мъртвило!
Идваш с мен, не може да останеш в това тяло.
Зает съм! Вземи си ребърца.
Не ти мисля злото.
- Може ли вече да си сваля ръцете? - Да, можеш.
- Наистина ли искаш да се оженим? - Искам.
- Ето, виж ме, не лъжа. - Знам.
Има нещо в очите ти...
Сонти, искам да запомниш всичко това.
Няма да ме забравиш, нали?
- Говориш, сякаш нещо ще стане. - Нищо няма да стане.
Но ако един ден срещнеш мъж,
бил той черен, бял или латино,
ако е искрен, дай му шанс.
Но за какво говориш?
Всичко е наред.
- Доведе тежката артилерия, а? - Ще спазваш правилата като всички.
Цял живот го правих, писна ми!
- Вече аз ще създавам правилата! - Не и тези, малкия.
Тъкмо да ми тръгне и ми вземате тялото!
Това беше оборотно. Изтече му времето.
Не се боя от теб, Кинг! Имам адвокати, пари...
- Все едно. - Не мога да си тръгна.
- Ще играя в "Аполо" и съм влюбен! - Това е нещо по-голямо.
- Нищо не е по-голямо! - Това е съдба.
Защо всичко лошо, дето става, е съдба, а хубавото е късмет?
Ще ми се случи ли нещо хубаво?
Някой да повика Бърза помощ!
Съжалявам, Ланс. Опитах се да те предупредя.
- Кинг, върни ме обратно. - Бяхме се разбрали.
- Готов съм да бъда всеки. - Ще има последствия.
Приемам ги. Само ме върни!
Здравей, Сонти.
Не мога да повярвам, че си отиде. Така изведнъж.
Не си е отишъл, Сонти.
Ще живее в спомена, но...
Не. Мислиш, че си обичала Чарлс Уелингтън,
но всъщност си обичала друг у него. И той не умря днес.
Той живее някъде, сигурен съм.
И винаги ще ни помни.
- Какво правим тук? - Това е бъдещето ти, малкия.
- Ще бъда Джо Гай? - Такъв е планът.
Не искам да му вземам живота. Ще се яви в "Аполо". Готин е.
Той си има съдба, ти също. Всичко ще се подреди.
С вас не съм сигурен.
Внимавай, Джо!
Въздушните възглавници.
Такси!
Отново съм черен!
Аз съм чернокож!
Слава Богу, че съм черен!
Полицията разпитва секретаря на Уелингтън по повод убийството.
За познатите си Чарлс Уелингтън е имал две лица -
безогледен милионер, а отскоро - всеотдаен филантроп.
Човекът, когото застреляха днес, не бе старият Чарлс Уелингтън.
Оня беше стисня, злоба и сухар.
Убитият днес в парка бе друг.
Беше ми като брат. Обичах го.
Чък Уелингтън... Не ще има друг като него...
- Не вярвам, че го няма... - Приключихме с него.
Чарлс Уелингтън Трети почина на 53-годишна възраст.
Той остави жена Амбър, куче Ел...
Няма да ме забравиш, нали?
Има нещо в очите ти...
Всичко ще е наред.
Ексцентричният милиардер завеща имуществото си
на благотворителни фондове, на приятели и на прислугата си.
Последно шоу в Харлемския "Аполо", преди да затвори врати.
Уитни, отдавна не си се мяркал.
Какво правиш зад кулисите?
Ами просто се мотая...
И на мен ми липсва Жертвата.
- Ланс? - Не, аз съм Фил.
Извинявай.
А сега ръкопляскайте на г-н Джо Гай.
- Здрасти, Уит. - Здравей, Джо.
Разсмей ме!
Здравей, "Аполо"!
Кое се брои? Външността. Тя определя всичко.
Искате да ви преценяват по характера ви, по душевността ви.
На никой не му пука. Хората ти гледат външността.
Ако си хубав, ще живееш добре. Ако си грозен, залягай.
Колкото си по-грозен, толкова по-умен трябва да си.
За всеки 5 кила наднормено тегло прочитай по книга.
Я нека са две. И си купи компютър.
Ланс?
Оня ден бях на мач и гледах местата.
По-нагоре хората стават все по-грозни.
Ако бях разпоредител и билетите нямаше да им искам.
Поглеждам лицето и... Пфу! Я върви най-горе.
Харесвам у жените това,
че жена може да обикне грозен мъж и да си го признае.
Показва го на приятели и роднини и се гордее със своя грозник.
Навсякъде го представя: "Това е Кевин. Моят Кевин.
Не изглежда много добре. Но с мен е добър."
Жените са готини. Мъжете не признават, че обичат грозна.
Ние ще я крием до смърт. На никого няма да кажем.
"Хърби, щял си да се жениш?" "Кой ти го каза?"
Това е то, живот. Кое е най-важното в него?
Това, че искаш любов.
Копнееш за нова любов.
Искаш пак да почувстваш първата целувка.
Защото тя е единствената истинска в една връзка.
Останалите са само протокол.
Всяка следваща е плод на навик.
"Хоп, ти заминаваш. Хоп, върна се."
"Хоп, правим секс." "Хоп, липсваше ми." Навик.
Само първата целувка е истинска,
защото сякаш идва посред разговора.
Дори не знаеш за какво дрънкаш.
Например "Един ден ще взема черен колан..."
Първата целувка винаги е ези-тура.
Седиш и тръпнеш: "Ще стане ли, няма ли?"
Иха! Целувам бе! Целувам!
Е, аз си отивам, със здраве.
Бива го нашето момче.
Джо Гай, дами и господа.
- Уитни... - Ланс?
Не ме освиркаха!
Защо не го правят целия от черна кутия, че да го намерят...
Пак сме в бизнеса!
Върнах се! С твоя помощ!
Ланс, гордея се с теб.
- Ланс. - Г-н Кинг. Кийс.
Поздравления, Ланс. Уби ги.
- Готини сме, а? - Адски сме готини.
Ланс, трябва да поговорим. Уелингтън бе временно убежище.
Това е истината. Залавяй се да създаваш дом. Това вече си ти.
Добре, подписвам ипотеката.
Джо, страхотен беше. Фил Куан ти го казва. Върхът си.
Чуй ме, малкия. Щом си тръгнем, вече ще си Джо Гай.
- Няма да помниш Кийс и мен. - Хайде бе.
Ще ви помня, сякаш сте ме натрепали в трети клас.
Ланс, ти не разбираш. Няма да помниш Чарлс Уелингтън,
Сонти, нито дори Ланс Бартън. Ще си Джо Гай.
- Как така няма да помня Сонти? - Съжалявам, Ланс.
Съжаляваш? Бутна ме камион, застреляха ме, бях смачкан в кола
и сега ми вземаш душата? Да не си магьосницата Блеър?
Никой не може да ти отнеме душата. Външността е като дреха.
Как ще се свържа със Сонти, ако не я помня?
Тоест как, ако тя не ме помни?
Хубавото на прераждането е, че дори когато не си ти, пак си ти.
Не бой се, ще се нареди.
Че аз едва я свалих като бял богаташ.
Как ще я сваля като чернокож бедняк?
Пак ще се видим, Джо.
Та това ти казвам. Да направим заедно турне.
Ще ги шашнем. Джо, добре ли си?
Ланс, ела да празнуваме. Имам големи планове за нас.
За какво говориш?
Ланс, никой не ни чува.
Защо ме наричаш Ланс?
Погледни ме за секунда.
- Ланс... - Джо Гай.
О, говориш за твоето момче, Ланс Бартън.
Още не си го прежалил.
Да... прав си. Още не съм.
- Г-н Даниълс... - Уитни.
Уитни, нямам менажер. Може ли да ти оставя касета?
Току-виж си ме взел.
Разбира се. Отбий се утре.
Ти си...
Ти си добро момче.
Благодаря. До утре.
Джо Гай. Да не се направите, че не ме познавате.
Ако пък касетата не ви хареса, задръжте си я.
- Добре. - Всичко ще е наред.
Простете, търся Уитни Даниълс.
Вървете направо, после вдясно, по стълбите надолу
и ще го намерите при гримьорните.
Благодаря.
Извинете, ще ме пуснат ли там?
Да, шоуто свърши преди час.
- Не ви ли познавам? - Не.
Не, сериозно. Не се шегувам.
Имам чувството, че вече сме се срещали.
- Джо Гай. - Сонти Дженкинс.
Благодаря ви.
Това е предупреждение. Да бързаме, че ще ни заключат.
Подайте ръка. Тук всичко ми е познато.
Не се бойте, всичко ще е наред.
Какво казахте?
Всичко ще е наред. Както се пее в песента.
Просто като го казахте... Вие комик ли сте?
- Толкова лошо ли пея? - Не. Как мина участието ви?
Не ме освиркаха.
- Ще има прощален купон... - О, простете, задържах ви.
Всъщност не ми се ходи на купон.
- Искате ли да хапнем? - Каните ме да излезем?
Просто искам да ви нахраня.
С удоволствие. Умирам от глад.
- Хубави обувки. - Благодаря.
- А ти с какво се занимаваш? - С медицина.
Да не си наркопласьор?
Не. Собственичка съм на общинска болница Бруклин.
Болницата е ваша. Аз я знам.
Чичо ми отиде там за нов черен дроб, но ядец.
Здравей, Сонти. Здравейте, господине.
- Тая кола твоя ли е? - Да.
Ако искаш да ти остане, бързо я махай оттук.
Много е хубава.
- Каква скорост вдига? - Доста висока.
Коктейли, г-це Дженкинс?
- Вие прислужницата ли сте? - Прислуга? Аз съм в услуга.
Това е приятелката ми Уанда.
За 5 минути излезе от колата и домъкна някакъв!
- Палтото ви дали кърви? - Гледай си работата.
- Добре ли си, Сонти? - Да. А ти?
- И аз. - Сиско, добре ли си?
- Да. Уанда, добре ли си? - Не, разсипах си питието.
Ти си пий, аз ще карам.
Нали ти казах да го наглеждаш?!
Наведох се само да си вържа обувката и... Няма да се повтори.
- Сиско, имаш ли музика? - Готово.