Всичко така се оплеска, че не знам откъде да започна.
- Почни с правните проблеми. - Градът заприлича на бойно поле!
До три дена ще ни натиснат да дадем случая на федералните!
Не искам ФБР тук!
Имаме достатъчно хора. Защо да не се справим сами?
Защото не говорим за един човек, а за цяла армия от убийци.
- Откъде знаеш? - Знам.
Тази теория за "армията" не звучи много убедително.
Разполагаме само с твърденията на една уплашена жена.
А идеята ти да бъде охранявана извън града е безумна.
Само тук може да й гарантираме необходимата сигурност.
Може би е по-добре само да я наблюдаваме.
- Не става. - Защо?
Тия са фанатици. Ще направят всичко, за да я убият.
Мисля, че трябва да чуете мнението ми.
Ако питате мен, цялата история прилича на една тъпа шега.
- Никой не те пита, Монти! - Не е много приятно, нали?
Истината е, че на него не му пука за това момиче.
Вече си причинил смъртта на доста хора.
Какво ще кажеш да я оставиш жива?
Престанете. Достатъчно!
Следващия път.
Той е психопатът!
Той мисли, че онези психопати ще тръгнат след нея. Оставете го.
Поне няма да са в града.
- Добре ли си? - Да.
- Това твоите хора ли са? - Да.
Значи трябва да обикаляме, докато се опитат да ни убият отново?
Няма да те хванат.
Непрекъснато повтаряш това. Защо си толкова сигурен?
Трябва да имаш вяра.
- Мога ли те попитам нещо? - Разбира се.
Защо се сби с другия полицай?
Понякога... не са съгласни с мен.
Пълно е с побъркани. Защо полицията не ги прибира?
- Казах го на съдията. - Какво искаш да кажеш?
Ние ги хващаме, а те ги пускат.
Ненормална история.
Както ти казах, трябва да говориш със съдията.
- Взех разни боклуци. - Малко месо?
Не, благодаря. Мразя жабешки крачета.
- Искаш ли? - Благодаря.
Ние с теб ядем боклуци.
- Как си? - Добре. А ти?
Не се оплаквам.
- Къде отиваме? - Трябва да попиташ Кобра.
- Той е експерт по тази част. - Не прилича много на такъв, нали?
Знам. Прилича по-скоро на избягал от 50-те,
но няма равен на себе си в залавянето на психари.
- Той е от спец-отряда. - Какъв е този отряд?
Последната възможност.
Искаш ли да се позабавляваш? Може да го ободриш.
Отиди при него и му кажи...
Това му харесва.
- Откри ли нещо ново? - Докато беше в банята?! Не, не съм.
- Аз обаче открих. - Какво?
Мериън Кобрети. Това ли е истинското ти име?
- Гонзалес много приказва, нали? - Не е толкова лошо.
Мислиш ли? Малко бе трудно да се расте с него.
- На мен ми харесва. - Винаги съм искал по-сурово име.
- По-силно! - Например?
Алис.
По-добре да тръгваме.
Съжалявам, няма да купя нищо.
Обядът ти е готов.
Ще нахрани цяло семейство.
- Обичаш ли консерванти? - Защо?
Като гледам пържените ти картофи...
- Какво е това място? - Някакъв хотел.
Бил ли си обвързан?
- С жена? - Да, с жена.
- С истинска жена? - Да, с истинска жена.
- Нищо постоянно. - Защо?
Ами да речем, че...
...не много хора биха приели начина ми на живот.
А ако намериш някоя?
Трябва да е малко откачена.
Добре, добре... Трябва да тръгвам.
Изкара ми акъла.
- Къде е Тони? - Заспа. Обаждах се вкъщи.
- Защо не позвъни от стаята си? - Телефонът е развален.
Да. По-добре се прибирай.
- Мисля, че се справяш страхотно. - Ти също.
- У спя ли да поспиш? - Почти не.
Трябва да опиташ.
- Чувам те. - Какво?
Още си с отворени очи.
Кой ли пък би заспал?
Би ли дошъл по-близо, моля те.
Няма да те нараня.
Да, мисля, че ще бъда на много безопасно място.
Какво ще правиш, когато цялата тази история приключи?
Не знам. Вероятно ще разследвам друг случай.
Ще се виждаме, когато всичко свърши, нали?
- Да, идеята е добра. - Мисля, че може да бъде.
Ще проверя прозореца.
Мисля, че наистина ще се окаже много добра идея.
Добро утро.
- Къде отиваме днес? - Продължаваме нататък.
Виж дали Сток е вътре. Ти отивай в колата.
Какво ти е? Приличаш на побъркан.
Винаги съм така преди закуска.
Изчезнала е. Няма я.
Влизай вътре!
- Никога не ми е допадала тази кучка. - На мен също. Влизай в къщата.
- Какво да правя сега? - Карай!
Да тръгваме.
Залегни.
Бягай натам.
Умри, кучко!
Бягай от там!
Нека си поиграем, прасе такова.
Къде си?
Искам очите ти, мръсна свиня. Искам ги!
Искаш ли да отидеш в ада?
Ще дойдеш ли с мен в ада?
Вече няма значение, нали?
Ние сме ловците.
Ние убиваме слабите, за да оцелеят силните.
Не можеш да спреш новия свят.
Тъпото ви общество никога няма да се справи с хора като нас.
Ние ги ужасяваме. Ние сме бъдещето!
Не!
Вие сте свършени.
Няма да го направиш, прасе. Няма да стреляш.
Законът не ти позволява да ме убиеш.
Трябва да ме задържиш,
ако можеш.
Дори и аз имам права.
Не съм ли прав, прасе?
Арестувай ме.
Ще кажат, че съм луд. Нали?
Вашият съд е цивилизован, нали така, прасе?
Но аз не съм.
Тук законът свършва... и започвам аз.
- Добре ли си? - Да.
Сигурна ли си? Да се махаме оттук.
Какво има? Справи се чудесно и аз се чувствам добре.
Много мило от твоя страна. Ще се оправиш ли?
Е, ще пропусна последния танц.
- Имаш ли нужда от нещо? - Да.
- Душа давам за едно нещо... - Какво?
- Бонбонени мечета. - Бонбонени мечета?
- Ще се видим по-късно. - Обаждай се.
Карайте внимателно.
Прекрасна работа свърши, Кобра.
Ако искаш да те преместим от спец-отряда на по-лека служба...
...или нещо друго, само кажи.
Бих искал поне да ми дадете кола.
И ние бихме искали, но не е предвидено в бюджета.
Ще се видим в управлението. Ще се погрижа за тази играчка.
Кобрети, без лоши чувства, нали?
Малко попрекали тук.
Аз бих търсил по-мирно решение, но това не е в твоя стил.
Без лоши чувства.
Без лоши чувства, приятел.
- Кобра, ела. Ще те закарам. - Благодаря, имам си транспорт.
- Готова ли си? - Готова съм... Мериън.
Лесно се запомня, нали?