Имало едно време в една далечна страна
млад принц, който живеел в бляскав замък.
Въпреки че имал всичко, което си пожелаел,
принцът бил разглезен, егоистичен и груб.
Но една зимна вечер на вратата му почукала
възрастна просякиня и му предложила една роза
в замяна на подслон от суровата зима.
Отвратен от окаяния й вид, принцът се присмял над дара
и отпъдил старицата.
Тя го посъветвала да не съди по външния вид,
защото красотата се крие вътре в нас.
И когато той отново я отблъснал,
грозотата на старицата се стопила и се появила красива вълшебница.
Принцът опитал да се извини, но било твърде късно,
защото вълшебницата разбрала, че няма любов в сърцето му.
За наказание тя го превърнала в ужасяващ звяр
и омагьосала замъка и всички, които живеели в него.
Потресен от чудовищния си вид, Звяра се усамотил в замъка
заедно с едно вълшебно огледало - единствения му прозорец към света.
Розата, която получил, също била омагьосана
и щяла да цъфти, докато той навърши 21 години.
Ако се научел да обича и спечелел любовта на някоя девойка,
преди да е паднало последното листенце,
магията щяла да се развали.
Ако ли не, той бил обречен да остане звяр завинаги.
С годините той изпаднал в отчаяние и изгубил надежда.
Защото кой ли би обикнал... звяр.
КРАСАВИЦАТА И ЗВЯРА
Малък град, той селце дори е.
Всеки ден тук е все едно.
Малък град, пълен с малки хора.
Стават те от сън...
Бонжур!
Върви хлебарят, пак тавата носи,
забързан както всеки ден.
Всяко утро е така ний откакто сме в града,
в този скучен малък град.
Добро утро, Бел. Накъде отиваш?
В книжарницата. Току-що прочетох най-прекрасната история.
- За едно бобено зърно, чудовище... - Прекрасно... Мари!
Гевреците! Побързай!
Върви отново туй момиче странно.
С разсеян вид е мадмоазел.
- Тя компания не знае! - Щото в облаци витае!
Няма спор момиче странно си е Бел.
- Бонжур! -Здравей! - Как са децата?
- Бонжур! - Здравей! - Как е мадам?
- Яйца ми дай! - Ти колко плащаш?
Така е в този скучен малък град!
Добро утро. Дойдох да върна книгата.
- Свърши ли я? - Не можах да я оставя. Нещо ново?
- Не и от вчера! - Е, тогава ще взема... тази!
- Вече я чете два пъти! - Но ми е любимата!
Далечни места, битки с мечове, заклинания и преоблечен принц.
- Щом толкова я харесваш, твоя е! - Но, господине...
- Настоявам! - О, много благодаря!
Отново тук е туй момиче странно.
- С този поглед замечтан. - Все в тез книги заврян.
Да, каква загадка е за нас таз Бел!
Ах...
пак дъхът ми спира,
как обичам тази част,
о, виж!
Тя...
среща принц чаровен,
но не го разбира тук, а чак след две глави.
И с право името й значи "хубост"
с таз красота без паралел.
И зад свойта красота странни мисли крие тя.
- И различна е от всички нас. - Тя не е като всички нас.
Различна е от всички нас. Таз Бел!
Никога не пропускаш, Гастон! Ти си най-великият ловец!
- Знам го. - Никой звяр няма шанс срещу теб.
- И никое момиче също! - Вярно е, Лафу.
И сега съм хвърлил око на ето тази.
- Дъщерята на изобретателя?! - Щастливката, за която ще се оженя.
Но тя е... - Най-красивото момиче в града.
Значи е най-добрата! А нали само най-доброто е за мен!
Естествено... Така де, но как...
Да, от момента, в който спрях аз поглед
и от любов бях покосен.
Само тя е с чар вроден и със хубост като мен.
Затова ще се оженя аз за Бел.
Това е той - като в мечтите.
Мосю Гастон - какъв сладур!
Сърце, поспри, едва аз дишам!
Брюнет висок и силен... О, амур!
- Бонжур! - Здравей.
- Какво пробутваш?! - Прекрасен плод!
- Режи...едно...кило. - Ще взема нож!
- Тоз хляб...е твърд! - Мадам се бърка!
Така е в този скучен малък град!
О, Бел ще бъде моята жена!
И тя минава странна, но прекрасна,
необичайна мадмоазел.
Колко жалко е това, не е на място тя.
Тя наистина е странница, красавица, но странница,
наистина е странница...
Таз Бел!
- Здравей, Бел. - Здравей, Гастон.
Върни ми книгата, ако обичаш!
Какво разбираш? Нито една картинка!
Някои хора използват въображението си.
Време е да насочиш вниманието си към по-важни неща.
Като мен.
Целият град говори за това. Не е редно момиче да чете.
Скоро ще ти дойдат идеи и разни мисли.
- Ти си порядъчно примитивен! - Благодаря, Бел.
Да се поразходим до таверната и да разгледаме моите трофеи.
- Може би някой друг път. - Какво й става?
- Откачена е! - Страхотен е!
Не мога, Гастон.
Трябва да се прибирам да помогна на баща си.
Тоя луд ненормалник! Има нужда от доста помощ!
- Не говори така за баща ми! - Да! Не говори така за баща й!
Баща ми не е луд. Той е гений!
- Тате? - Как стана пък това?
- Проклетия! - Добре ли си, тате?
На път съм да се откажа от тоя безумен боклук!
Винаги казваш така.
Сериозно! Тая измишльотина никога няма да проработи!
Ще проработи. И ще спечелиш наградата на панаира утре.
И ще си световноизвестен изобретател.
- Наистина ли го вярваш? - Не се съмнявам.
Какво чакаме тогава? Ще го оправя за нула време!
Подай ми гаечния ключ оттам.
Имам нова книга.
Тате, смяташ ли, че съм странна?
Дъщеря ми? Странна? Откъде ти хрумна това?
Просто не съм убедена, че мястото ми е тук.
Няма с кого да си поговоря.
Ами онзи Гастон? Той е красиво момче.
Красив е, спор няма. И груб, и надут, и....
О, тате, той не е за мен!
Не се тревожи, това изобретение ще ни осигури нов живот.
Мисля, че го оправих. Дай да видим дали е така.
- Работи! - Работи?
- Работи! - Наистина го направи!
Впрягай Филип, дъще! Ще ходя на панаира!
Довиждане, тате! У спех!
Довиждане, Бел! И се пази, докато ме няма!
Трябваше отдавна да сме стигнали.
Може би съм завил погрешно. Май трябваше да поема по...
Чакай малко!
Не. Да вървим натам!
Хайде, Филип! Това е пряк път. Ще стигнем за нула време.
Нещо не е наред! Къде ни заведе, Филип?
По-добре да се върнем у дома.
Стой! Чакай...
Внимавай!
Назад! Назад!
Полека. Така, леко...
Леко!
Филип!
Помощ! Има ли някой?
Помощ!
Тихо, може да си отиде.
Има ли някой?
Тихо, Люмиер. Нито дума!
Не искам да се натрапвам, но изгубих коня си
и трябва да се подслоня някъде.
Когсуърт, имай сърце!
- Естествено, мосю, добре сте дошъл! - Кой каза това?
- Ето ме! - Къде?
Альо!
Невероятно!
Добре ни нареди, Люмиер! Великолепно, отлично!
- Как е направено това? - Пуснете ме! Веднага!
Спрете! Спрете, казах!
Сър! Затворете го веднага! Не ви е срам!
О, моля за извинение! Не бях виждал часовник, който...
Вие сте вир-вода, мосю. Елате. Стоплете се на огъня.
Благодаря.
Не, не, не! Господарят ненавижда неканени гости!
Заповядвам - нито крачка напред!
О, не! Не на стола на господаря!
Не виждам това!
Здравей и ти, столче...
- Какво гостоприемство! - Прекалихме! Аз командвам тук...
Желаете ли и чаша чуден чай? Ще ви стопли ей сегичка.
Не чай! Не чай!
Мустакът му гъделичка, мамо!
Здравей!
- Тук има непознат! - Господарю, нека обясня.
Господинът се изгубил в гората. Беше измръзнал и мокър...
Господарю, ще използвам момента да кажа...
Бях против от самото начало! За всичко той е виновен!
Кой си ти? Какво търсиш тук?
- Аз се изгубих в гората и... - Тук не си добре дошъл!
Съжалявам.
- Какво си се облещил?! - Не съм.
Дошъл си да зяпаш звяра ли?
Моля ви! Нямам задни мисли. Търсех подслон за през нощта.
- Сега ще ти дам подслон! - Моля ви! Не!
Бел наистина ще се изненада, нали, Гастон?
Да! Тя е девойка с късмет!
Искам да ви благодаря, че уважихте сватбата ми.
Но първо трябва да отида и да предложа на булката.
А ти, Лафу, когато Бел и аз излезем...
Знам! Оркестърът да свири!
- Още не! - Извинявай!
Гастон! Каква приятна изненада!
Така е то! Просто съм пълен с изненади!
Всяко момиче в града би дало всичко да е на твое място.
Днес е денят...
Днес е денят, в който мечтите ти се сбъдват.
- Какво знаеш ти за мечтите ми! - Всичко!
Представи си! Дървена ловна хижа,
над жаравата се върти богат улов,
а моята женичка ми масажира краката,
докато малките играят на пода с кучетата. Ще имаме 6-7.
- Кучета? - Не, Бел!
- Здрави момчета като мен! - Представям си!
- Познай коя ще е женичката ми! - Да помисля...
- Ти, Бел! - Гастон, аз...
Нямам думи. Не знам какво да кажа.
- Че ще се омъжиш за мен. - Много съжалявам, Гастон, но...
Аз просто не те заслужавам.
Е, какво каза момето?
Бел ще стане моя жена, изобщо не се и съмнявай!
Докачлив!
Тръгна ли си?
Представяте ли си? Поиска да се омъжа за него.
Аз - жена на този самовлюбен, безмозъчен...
"Мадам Гастон"! Какво си мисли!
"Мадам Гастон"! Благодаря!
О, не, не съм за тази примка!
Не искам този скучен малък град!
Във приключения да се изгубя,
така мечтая ден след ден.
Има, знам, в света красив,
по-различен и щастлив
от живота в този малък град...
Филип! Какво правиш тук? Къде е татко?
Къде е той, Филип? Какво стана?
Трябва да го намерим! Води ме при него!
Какво е това място?
Филип! Стой мирен!
Спокойно!
Тате!
Не можем да си мълчим! Трябваше да го каним вътре!
Да сипем чай. Да седне в стола на господаря. Табуретката.
Исках да бъда гостоприемен.
Има ли някой тук?
Тате!
Тате, тук ли си?
Мамо! В замъка има момиче!
Чип, не ми се слушат твоите врели-некипели!
- Наистина, мамо! Видях я! - Нито дума повече. В легена!
Красиво момиче в замъка!
Казах ти!
Безотговорно, безразсъдно, восъчно кречетало...
Тате?
Видя ли това?
- Това е момиче! - Естествено, че е момиче!
Това е тя! Момичето, което чакахме!
- Дошла е да развали магията! - Чакай малко!
Тате!
Тате?
Има ли някой?
Чакай! Търся баща си!
Странно, сигурна съм, че имаше някой...
Има ли някой тук?
- Бел? - Татко!
- Как ме намери? - Ръцете ти са ледени!
- Трябва да те изведем оттук. - Върви си веднага!
- Кой е сторил това? - Няма време! Тръгвай си!
- Няма да те оставя! - Какво търсиш тук?!
- Кой сте вие? - Господарят на този замък.
Моля, освободете баща ми. Не виждате ли - болен е!
- Да не беше нахълтвал тук! - Ще умре! На всичко съм готова.
Няма какво да направиш. Той е мой затворник.
Не може да няма начин да... Чакайте!
- Вземете мен вместо него. - Теб?
Ти искаш... да останеш тук?
Бел, не знаеш какво правиш!
Ако остана, ще го пуснете ли?
Да, но... Обещай, че ще останеш завинаги.
Излезте на светлина.
Не, Бел! Няма да го допусна!
- Имате моята дума. - Добре!
Послушай ме. Аз съм стар, поживях достатъчно...
- Чакайте! - Бел!
Пощадете дъщеря ми! Моля ви!
Тя вече не е твоя грижа! Закарай го в селото!
Моля ви! Пуснете ме!
- Господарю... - Какво?!
Момичето ще бъде с нас за известно време
и мислех, че може да й предложите по-удобна стая.
А може би не!
Не ме оставихте да се сбогувам.
Аз няма да го видя вече, а не можах да се сбогувам.
- Ще те отведа в стаята ти. - Стаята ми? Но аз мислех...
В кулата ли искаш да останеш? Тогава ме следвай!
Кажете й нещо!
Дано...тук ти харесва.
Замъкът е твой дом. Ходи където искаш, освен в западното крило.
- Какво има в западното... - Забранено е!
Ако ти трябва нещо, слугите са на разположение.
Поканете я на вечеря!
Ти ще вечеряш с мен! И това не е молба!
За коя се мисли тя? Това момиче не е познало!
- Никой не отказва на Гастон. - Точно така!
Отблъснат. Отхвърлен. Публично опозорен.
Много ми се насъбра!
- Още бира? - За какво? Не помага. Бях унизен.
Ти? Никога! Гастон, я се опомни бе, приятелю!
Тъжно е, даже тревожно, Гастон,
как си увесил глава.
Всеки би хапнал по нещо с Гастон.
Даже и някой шамар.
Друг няма в града като теб на ниво.
Та ти си любимецът наш.
Всеки от нас почитател е твой,
Но не се чудя аз на това!
Няма...
друг кат Гастон, толкоз бърз кат Гастон.
Няма врат по-дебел от врата на Гастон.
Няма друг във града тъй мъжествен.
Чистият тук наш модел.
Питай който решиш, туй е лесно,
в чий отбор да се включи той би предпочел.
Няма...
мъж кат Гастон, пръв юнак кат Гастон.
Със трапчинка в брадичката като Гастон.
Честно казано страх и уплаха аз всявам.
О, наш герой е Гастон!
Хип-хип ура и пак хип-хип!
Гастон е върха и със мен не спори!
Няма...
тук кат Гастон, друг бияч кат Гастон.
И захапка на мечка си има Гастон.
Няма друг с толкоз чудни къдрици.
Още три вдигам с тази ръка.
Той в гърдите по-силен от вол е.
О, да! И с косми покрита е мойта снага!
- Няма друг кат Гастон. - С бистър ум кат Гастон.
Няма кой да надплюе изобщо Гастон!
Аз съм пръв шампион в далекобоя.
Рекорд за Гастон!
От малък ядях аз по осем яйца всяка сутрин и станах голям.
По сто наведнъж пък изяждам сега
и съм вече със ръст на гигант!
Няма...
тук кат Гастон, друг стрелец кат Гастон.
Като ходи, разклаща земята Гастон.
За украса събрал съм безброй трофеи!
О, наш герой!
Гастон!
Хора! Помогнете ми!
Моля ви! Имам нужда от помощ!
- Той я заключи в тъмницата! - Кой?
Бел! Да вървим! Нямаме и минутка за губене!
По-полека, Морис. Кой е заключил Бел в тъмница?
Един ужасен, чудовищен звяр!
- Голям ли е? - Огромен!
- С дълга, грозна муцуна? - Отвратителна!
- И остри, зли зъби? - Да! Ще ми помогнете ли?
- Добре, старче, ще ти помогнем! - Наистина ли?
О, благодаря ви!
- Откаченият Морис. - Винаги успява да ни развесели.
Откаченият Морис?
Откаченият Морис...
Лафу, аз започвам да мисля.
- Опасно това е. - Защо?
Всички знаят, Морис е изперкал
и сега е съвсем "куку"той.
А в главата ми нещо превключи,
още щом той пристъпи в тоз хан.
Обещах си, че ще се оженя за Бел
и сега вече аз имам план!
Ако аз... Тогава ние...
- А тя дали... - Познай!
- Сега разбирам! - Да вървим!
Няма...
- друг кат Гастон. - Интригант кат Гастон.
Всички планове хитри измисля Гастон.
Явно скоро ще има голяма сватба.
О, наш герой!
Гастон!
Никой ли няма да ми помогне?
- Кой е? - Г-жа Потс, мила.
- Реших, че може би искаш чай. - Но вие сте...
- Внимателно! - Това е невъзможно!
Знам, така е. Но сме си така.
Казах ти, че е хубава, мамо.
Хайде, Чип. Достатъчно налях.
Бавничко. Да не разлееш.
- Благодаря. - Ти знаеш ли какво мога?
- Чип! - Опа! Извинявай.
- Постъпи много смело, мила моя. - Всички смятаме така.
Но изгубих баща си, мечтите си, всичко.
По-весело, дете.
Всичко ще се нареди накрая. Ще видиш.
Чуй ме само! Разприказвах се, вместо да сложа масата.
- Хайде, Чип. - Чао!
С какво да те облечем за вечеря? Я да видим по чекмеджетата.
Как се изложихме!
Ето, ще изглеждаш пленително в тази рокля.
Много ви благодаря, но няма да ходя на вечеря.
Ама трябва!
Вечерята е сервирана.
Защо се бави? Казах й да слиза.
- Защо още я няма? - Бъдете по-търпелив, сър.
Момичето загуби баща си и свободата си в един ден.
Господарю, допускате ли, че би могла да развали магията?
Разбира се! Не съм глупак.
Добре, вие се влюбвате в нея, тя се влюбва във вас и...
пуф - магията е развалена! До полунощ ще сме отново хора!
Не е толкова просто. За това трябва време.
Но розата започна да увяхва.
Няма смисъл. Тя е толкова красива, а аз...Вижте ме!
Накарайте я да погледне отвъд това.
- Не знам как. - Като начало бъдете по-изискан.
Изправете се. Дръжте се като джентълмен.
Щом се появи - елегантна усмивка. Хайде, покажете ми усмивката.
- Но да не я уплашите! - Впечатлете я с остроумие.
- Бъдете мил! - Обсипете я с комплименти.
- Но бъдете искрен. - И най-важното...
Овладейте своя нрав!
Ето я, идва!
Добър вечер.
- Къде е? - Кой?
О, момичето?
Момичето... Всъщност тя е в процес на...
Обстоятелствата се стекоха така, че...Няма да дойде.
Какво?!
Ваша милост! Ваше благородие! Ваше височество!
Да не прибързваме!
- Казах ти да слезеш на вечеря! - Не съм гладна.
Излизай или...Ще разбия вратата!
Възможно е да греша, но... Така няма да я спечелите.
Моля ви. Опитайте да бъдете джентълмен.
Но тя е толкова капризна!
Нежно. Нежно.
- Ще дойдеш ли на вечеря? - Не!
Учтиво, изтънчено.
Ще ми доставиш огромно удоволствие,
- ако вечеряш с мен. - Казахме ли "моля"?
- Моля. - Не, благодаря!
- Не можеш вечно да стоиш там! - Мога!
Тогава умри от глад!
Щом не иска да яде с мен, няма да яде изобщо!
Това въобще не мина добре.
Люмиер, застани на пост и ме информирай незабавно
- при най-малката промяна! - Разчитайте, мон капитан.
Да слизаме и да разчистваме.
Питам вежливо, а тя отказва!
Какво иска? Да се моля?
Покажи момичето!
Господарят не е лош, като го опознаеш.
- Защо не му дадеш шанс? - Не искам да го опознавам.
Не искам да имам нищо общо с него!
Само се заблуждавам. Тя винаги ще ме вижда...
като чудовище.
Безнадеждно е.
- О, не! - О, да!
И преди съм се опарвала от теб!
Боже мой! Излязла е!
Хайде, Чип. Влизай в шкафа при братята и сестрите си.
- Ама никак не ми се спи. - Спи ти се.
Не ми се спи...
Работя и се бъхтя цял ден! И за какво?
Кулинарни шедьоври отиват на боклука!
Спри да мърмориш. За всички беше дълга нощ.
Ако питате мен, тя му правеше на инат.
В крайна сметка, той каза "моля".
Ако не се научи да се владее, няма да развали...
Прелестно е да ви видя, мадмоазел.
Аз съм Когсуърт, главният иконом.
- Това е Люмиер. - Аншанте, шери!
Ако искате...престани... нещичко...стига!
...за да бъде престоят ви по-приятен.
- Малко съм гладна. - Чухте ли? Тя е гладна!
Огъня! Приборите! Порцелана!
- Помнете какво каза господарят. - Няма да оставя детето гладно!
Добре тогава. Чаша вода, парче хляб и после....
Когсуърт! Изненадваш ме. Тя не е затворник. Тя е наш гост!
Нека се почувства добре дошла. Следвайте ме, мадмоазел.
Добре, но по-тихо! Ако господарят разбере за това, ще ни обезглави.
Разбира се. Но какво е вечерята без малко...
- ...музика. - Музика!
Ма шер мадмоазел, с дълбока гордост и удоволствие
ви приветстваме тази вечер.
Най-любезно ви каним да се настаните добре
и да се отпуснете, докато трапезарията представи...
вечерята ви.
Ти...наш...гост...
Гост бъди, тук на нас се остави.
Слагай кърпа на врата, шери, и всичко забрави.
Суп дьо жур, фин ордьовър, всичко тук си е шедьовър.
Готвим само вкусотии, питай чаши и чинии.
Виж "сервис"със гаранция в крайна сметка тук е Франция
и храната ни на първо място е.
Менюто в миг вземи и си поръчай ти.
Бъди наш гост, уи, наш гост, уи, наш гост.
Биф-рагу и суфле пай и пудинг "офламбе".
Ние днес ще ви представим кулинарно кабаре.
Малко страх те обзе, но банкетът си тече.
Няма кой да негодува, щом лъжиците танцуват.
С огнен трик и шега всеки аз ще запленя.
Халба бира най е вкусна със кюфте!
Със чаша във ръка вдигни наздравица.
Против стрес ти добре вечеряй днес.
Гост бъди! Гост бъди! Гост бъди!
Скучен е животът на слугата безработен.
Как досадно е бездейно да седи!
Махни се!
А полезни бяхме преди време.
В миг, обаче, всичко се стопи.
Чак ръжда покри ни там из прашните витрини.
Залиняваме, насила тук лежим!
Дните отминават в този замък.
Спим и дебелеем, ти дойде - и всички пеем!
Гост дойде, гост дойде, с нея празник идва днес!
Слава богу, че салфетките изгладих аз нощес.
След десерт - чай ще пие, но подготвени сме ние.
Чаши докато се лутат, аз ще вря и ще бълбукам.
Прекипях - все едно! Боже мой, какво петно!
Почистете го ще станем за резил!
На таз беда напук сме ние още тук.
- Наш гост бъди! - Гост бъди!
- Гост бъди!
Гост бъди, гост бъди! Нещо искаш ли - кажи!
От години никой не е идвал тук - сега гъмжи!
Ако може да си сита и доволна ти.
Свещи греят, вече нощ е, ала ние можем още.
Още, можеш,
пред нас ти викни: "Преядох аз!"
После бързо с песен ний ще те приспим.
Да, сладко ти поспи, но първо си хапни
Наш гост бъди! Гост бъди!
Наш...гост...бъди!
Браво, беше чудесно!
Благодаря, мадмоазел.
Хубаво шоу, нали? Само така!
Боже, окъсняхме! Бързо, да спим!
- Не мога да си легна сега. За пръв път съм в омагьосан замък...
Омагьосан? Кой е казал, че замъкът е омагьосан?
Ти си бил!
Аз сама се досетих.
Бих искала да поразгледам. Ако може.
- Позволете да ви разведа. - Чакай малко!
Не е добра идея.
Не можем да я оставим да се разхожда из разни места.
Защо ти не ме разведеш? Сигурно знаеш всичко за замъка.
Всъщност, аз...
Да, знам.
Както сами виждате, псевдофасадата бе разрушена,
за да разкрие минималистичния рококо дизайн.
Забележете необичайните куполни тавани.
Още един пример за късния неокласически бароков период.
И, както винаги казвам, ако не е барок, не го поправяй.
Докъде бях?
Я мирно!
А сега, ако обърнете внимание на изящно украсените колони...
Мадмоазел?
- Какво има там? - Къде? Горе?
Нищо интересно в западното крило! Прашно, мръсно, скука.
- Значи това е западното крило? - Браво на теб!
- Какво ли е скрито там? - Господарят нищо не крие!
Тогава нямаше да е забранено.
Може би мадмоазел би желала да види още нещо.
Имаме чудесни гоблени, датиращи от...
- Може би после. - Градините или библиотеката?
- Имате библиотека? - Да! Имаме!
- С книги! - Купища!
- Планини от книги! - Гори от книги!
- Каскади! - Водопади!
Повече, отколкото можеш да прочетеш за цял живот.
Книги от всеки автор, полагал писалка върху хартия...
- Защо си дошла тук? - Аз...съжалявам.
- Предупредих те да не идваш тук! - Нямах лоши намерения!
Осъзнаваш ли какво можеше да направиш?!
- Моля ви, спрете... - Изчезвай!
Изчезвай!
- Накъде? - Каквото и да съм обещала,
- не мога да остана и миг повече! - Чакай! Моля те!
Ето. И не прави така.
Просто стой мирно.
- Боли ме! - Ако беше мирен, нямаше да те боли!
Ако не беше избягала, това нямаше да се случи.
Ако не ме беше уплашил, нямаше да избягам.
А ти не биваше да ходиш в западното крило!
А ти се научи да си сдържаш нервите!
Сега стой мирно. Може малко да щипе.
Между другото, благодаря...че ми спаси живота.
Няма защо.
Обикновено не напускам лудницата посред нощ,
но той обеща, че ще си струва.
А, слушам ви!
Ето какво! Аз вече съм решил да се оженя за Бел,
но се налага...да я убедим.
Направо го отряза!
Всеки знае, че баща й е луд.
Тази вечер бълнуваше за някакъв звяр със замък.
- Морис е безобиден. - Важното е, че Бел
ще направи всичко, само той да не влезе в лудница.
Дори да се омъжи за Гастон.
Искате да затворя баща й в лудницата,
освен ако тя не се омъжи за вас.
О, каква подлост!
Харесва ми!
Щом никой не иска да помогне, ще отида сам.
Да, каквото ще да става. Не ме е грижа вече.
Ще намеря този замък и някак ще я избавя!
- Бел? Морис? - О, добре! Явно няма да стане.
Все някога ще се върнат, а щом дойдат, ние ще ги чакаме.
Лафу, не мърдай оттук,
докато Бел и баща й не се приберат.
Но...
О, гадост!
Никога не съм изпитвал такива чувства.
Искам да направя нещо за нея. Но какво?
Обичайните неща: цветя, бонбони,
- обещания, които няма да спазите. - Не, трябва да е нещо специално.
Нещо, което я интересува. Чакайте!
Бел, искам да ти покажа нещо.
Но първо затвори очи.
Изненада е.
- Може ли да ги отворя? - Не още.
Чакай тук.
- Да ги отворя ли вече? - Добре...Сега!
Не мога да повярвам!
Не съм виждала толкова книги през живота си!
- Харесва ли ти? - Чудесно е!
- Тогава е твоя. - Много ти благодаря!
- Вижте ги само! - Знаех си, че ще стане.
- Какво стана? - Много окуражаващо...
- Не е ли вълнуващо? - Аз нищичко не видях!
Хайде, Чип. Имаме още работа в кухнята.
Но за какво говорят те? Какво става? Кажи, мамо!
Той сякаш днес се промени,
а беше зъл и грубиян непоправим.
Сега е мил и тъй смирен.
Ах, нещо ново, неочаквано за мен.
Погледна тя без страх към мен.
Не потреперва с ужас, щом ръце допрем.
Не вярвам аз и съм смутен,
но нежност виждам, неочаквано за мен.
Той сякаш в мен се вглежда,
нещо ново в него аз открих.
Да... не е принц чаровен,
Но сега е много по-различен от преди.
- Решил би кой? - О, боже мой!
- Повярвал кой? - О, кой ли би?
Че тук те двама ще открият трепет нов?
- Как е странно! - Чакай ти!
Да видим що...
Да, нещо ново, неочаквано е то.
О, да, може би пък нещо неочаквано е то.
Какво?
Да, нещо ново, неочаквано е то.
Какво е то, мамо?
Ще ти кажа, като пораснеш.
Ясно ви е защо сме тук!
Имаме точно 12 часа, 36 минути и 15 секунди да създадем
най-вълшебната, непринудена, романтична атмосфера,
позната на човек или звяр.
Ненужно е да напомням,
че ако последното листенце падне от тази роза,
магията никога няма да се развали!
Всички си знаете задачите.
Половината в западното крило. Другата половина - в източното.
Останалите идват с мен!
По-спокойно, Когсуърт, природата ще свърши своето.
Очевидно има искра между тях.
Вижда се. Но няма нищо лошо да има и малко огън.
А и трябва да се влюбят тази вечер, ако искаме да станем отново хора.
- А, отново човек! - Отново човек!
Да, помислете какво значи това.
Пак ще готвя омлет и ще ходя напет
с млада мадмоазел под ръка.
Щом пак стана човек, о, отново човек -
издокаран, изискан и с чар.
Ще улавям във плен дами тук всеки ден.
Май отново ще слагаш рога.
Вън от този бюфет аз ще ходя навред.
Пак свободен - отново човек!
Щом пак стана човек, да, отново човек.
Пак ще бъдем със свойте лица.
Щом пак стана човек, да, отново човек.
А, шери, то ще бъде върха!
Със червило и руж ще ви хвърля във туш.
Как минавам през таз тук врата!
Ще си имам ръце и коса до нозе.
Как копнея - отново човек!
Като стана човек, о, отново човек,
ще се чувствам отново добре.
- Ще разпусна тогаз. - Ами? Хайде на бас!
Нервен аз съм от т-теб!
На брега на море аз ще пия кафе
като опитен пенсионер!
Без да служа наряд с някой восъчен гад!
- О, мечта-а! - Пак ще бъда човек!
Метем и бършем прахта.
Блести пред нас светлина.
От магията зла по-щастлива съдба ни очаква.
Светна и тази врата. На пост е всяка метла.
С този план подреден нас ни чака живот променен.
Бързо навред проветрете сега.
Тук са тез, а пък тези - ей там.
Дълги години - мъка, сълзи. Да ги изметем!
Да, отново човек.
И отново човек.
Всеки тук да е както преди.
Туй красиво дете таз магия да спре
и животът ни ще продължи!
С много песни и смях ще празнуваме пак
идват скоро щастливите дни.
Само мъничък трик, да се влюбят във миг,
всеки тук пак ще бъде човек.
"Светът не знай съдба по-клета от тази на Ромео и Жулиета."
- Прочети ми я пак. - Защо ти не ми я прочетеш?
Добре.
- Не мога. - Никога ли не си се учил?
Учих се. Мъничко. Но просто мина толкова време.
Почакай, ще ти помогна. Да започнем оттук.
- "Две..." - "Два." Вярно.
"Два рода равнознатни от Верона..."
Ще се каним на танц - бляскав, шеметен валс.
Ще се носим във вихър красив.
Ще е всеки човек, да, отново човек.
Ще празнуваме чак до зори!
Няма болка и страх, само радост и смях.
Този замък ще преобразим!
Като верни слуги
всички тук до един
в този приказен ден в чуден миг прероден
ще е всеки
отново човек!
Дългоочакваната нощ!
- Май няма да се справя. - Нямате време за губене!
- Трябва да сте смел, дързък... - Смел. Дързък.
Ще има музика, романтично осветление...осигурено от мен.
И когато моментът настъпи, ще й признаете любовта си.
Да. Ще...
- Не, не мога! - Но вие я обичате, нали?
- Повече от всичко. - Тогава трябва да й го кажете.
Воала! Изглеждате толкова...
Глупаво.
Не точно тази дума търсех. Може би още мъничко отгоре?
Дамата ви очаква.
Приказка една
много отпреди
сплита две сърца във една съдба
само в кратък миг.
Може би молба
има в две очи.
кой ли е смутен, кой ли - променен,
той и тя сами.
Сякаш изведнъж
идва любовта.
Както и преди изгревът ще бди
в края на нощта.
Приказка една
носи песента.
Даже да сгрешиш, щом се промениш,
стават чудеса.
Тръгва по света
с първите лъчи.
Приказка една чак от вечността,
той и тя сами.
Приказка една чак от вечността,
той и тя...сами.
Прибирай се вече в шкафа, Чип. Време е да си лягаш.
Лека нощ.
Бел...
Кажи ми... Щастлива ли си с мен?
Да.
Какво има?
Ако можех да видя баща си само за миг. Толкова ми липсва.
Има един начин.
Това огледало показва всичко, което поискаш да видиш.
Искам да видя баща си, моля.
Тате! О, не!
Той е болен! Може да умре и е съвсем сам.
- Трябва...да се върнеш при него. - Какво каза?
Освобождавам те. Вече не си моя пленница.
- Значи...съм свободна? - Да.
Благодаря ти.
Дръж се, тате, идвам към теб!
Вземи огледалото, за да можеш да поглеждаш назад
и да си спомняш за мен.
Благодаря, че разбра колко много съм му нужна.
Ваше височество, трябва да отбележа,
че всичко върви като по ноти. Но пък и вие сте си чаровник...
- Аз я освободих. - Да, прекрас...
Как? Защо го направихте?
- Трябваше. - Да, но защо?
Защото...я обичам.
- Той какво?! - Да. Боя се, че е вярно.
- Нима тя си отива? - А почти бяхме успели...
След толкова години най-после се научи да обича.
Значи няма проблем! Това ще развали магията!
Не е достатъчно. Тя трябва да отвърне на любовта му.
А сега вече е късно.
Тате!
Върнаха се!
Бел...
Всичко е наред, тате. У дома съм.
- Мислех, че вече няма да те видя. - Толкова ми липсваше.
Но звяра... Как успя да избягаш?
Не съм избягала. Той...ме пусна.
- Този ужасен звяр? - Той се промени. Някак...
- Здрасти! - О, пътник без билет!
Здравей, приятелче! Не мислех, че пак ще те видя.
Бел, защо избяга от нас? Не ни ли харесваш вече?
О, Чип, харесвам ви. Само че...
- Какво обичате? - Дойдох да прибера баща ви.
- Баща ми? - Не се тревожете, мадмоазел.
Ще се грижим добре за него.
- Баща ми не е ненормален! - Но бълнуваше като откачен.
Всички го чухме!
Няма да позволя!
Морис, разкажи ни отново!
Колко голям беше Звяра?
Беше...огромен!
Бих казал поне два... по-скоро три метра!
Повече едва ли може да полудее.
- Истина е, казвам ви! - Отведете го оттук!
- Пуснете ме! - Как си позволявате?!
Горката Бел! Колко жалко за баща ти.
Знаеш, че не е луд, Гастон.
Може би ще успея да изчистя това малко недоразумение, ако...
- Ако какво? - Ако се омъжиш за мен.
- Една думичка и всичко се решава. - Никога!
Както желаеш!
Пуснете ме!
Баща ми не е луд и ще го докажа! Покажи ми Звяра!
- Опасен ли е? - Не би наранил никого.
Знам, че изглежда кръвожаден, но всъщност е мил и нежен.
- Той е мой приятел. - Ако не те познавах, бих казал,
- че имаш чувства към чудовището. - Не той е чудовище, Гастон, а ти!
Тя е откачена колкото и стареца!
Звяра ще избие децата ви! Той ще ги отвлича през нощта!
Опасен е, докато главата му не стане мой трофей! Да го убием!
- Няма мир, дорде е жив! - Ще ни дебне през нощта!
И децата ни ще глътне с таз чудовищна уста!
Ще затрие той града ни, че и нас докато спим!
Значи време е за труден бой, сега тук да решим!
През мъгли, през гори и през сенките в полето,
той кошмар е, но не ще се спрем сега.
Ще вървим все напред към чудовищния замък
нещо страшно, ужасяващо е там!
Той е звяр, с грозна паст, необятна!
Лапи три, нокти зли, пет очи!
Чуйте как той реве, няма кой да го спре,
докато не умре! Звяр, умри!
- Няма да ви позволя! - Ако не си с нас, си против нас!
- Доведете стареца! - Да не сте посмели!
- Те ще предупредят чудовището! - Пуснете ни!
Ще отървем селото от този звяр! Кой е с мен?
- С факла кон възседни! - Смелостта си съберете вий!
Разчитаме Гастон да поведе!
През мъгли, през гори, замък нейде в планините
се издига чак до мрачното небе.
Стръвен звяр, великан кръвожаден,
на страха той е сам господар.
Смело с нас ти тръгни, сабя, лък си вземи,
да не спим, а да вървим!
Ще обсадим замъка и ще се върнем с главата му!
Трябва да му помогна. Аз съм виновна за всичко.
- О, тате, какво ще правим?! - Хайде, ще измислим нещо.
Чак до смърт се боим, неизвестното ни плаши,
ний не знаем там какво ще се яви.
Но със меч все напред нека тук да сложим ред,
спасете свойта свобода!
Ти, Звяр, умри!
Знаех си. Глупаво беше да се надяваме.
По-добре въобще да не беше идвала.
- Възможно ли е? - Дали е тя?
- Сакре блю! Нашественици! - Нападатели!
- И носят огледалото! - Викни господаря!
Ако искат бой, да заповядат! Кой идва с мен?
Плячкосвайте, кой каквото може, но помнете - Звяра е за мен!
С храбър дух, със кураж ние влизаме във битка,
не е важно, че опасност ни грози.
Знамена тук развей, ний сме вече многобройни -
петдесет човека в бой!
Ти, Звяр, умри!
- Простете, господарю... - Остави ме на мира!
Сър, атакуват нашия замък!
Звяр, умри! Звяр, умри!
- Така няма да стане! - Люмиер, да направим нещо!
Чакайте! Знам!
Звяр, умри! Звяр, умри!
- Какво да правим, господарю? - Вече няма значение.
Пуснете ги да влязат.
Звяр, умри! Звяр, умри! Звяр, умри!
Давай!
Да!
Потегляме!
Що за дявол?
Бел, внимавай!
Непременно опитайте и вие!
Тук горе, долна отрепка! Атака!
И да не сте се върнали!
Ставай!
Стани!
Какво става, Звяр?
Твърде мил и нежен си да отвърнеш?
Не!
- Бел! - Не! Гастон! Недей!
Бързо, Филип!
Излез и се бий!
Да не си се влюбил в нея, Звяр?
Наистина ли вярваш, че ще поиска теб,
когато има такъв като мен?
Свърши се, Звяр! Бел е моя!
Пусни ме!
Моля те, не ме убивай! Ще направя всичко!
Махай се!
Звяр!
Бел!
Бел...
Ти се върна!
Бел...
Ти... Ти се върна.
Разбира се, че се върнах. Не можех да им позволя...
Аз съм виновна. Ако бях стигнала по-бързо...
Може би...е по-добре така.
Не говори така. Ще се оправиш.
Вече сме заедно и всичко ще бъде наред.
Поне...можах да те видя... за последен път.
Не! Не!
Моля те! Моля те, не ме оставяй!
Обичам те!
Бел...Аз съм.
Наистина си ти.
Люмиер! Когсуърт!
Г-жо Потс! Вижте само!
Мамо!
- О, божичко! - Истинско чудо!
А, ламур!
Люмиер, приятелю, да забравим старите вражди?
Естествено, мон ами! Казах, че тя ще развали магията.
Извинявай, мили мой, но помня, че аз казах на теб.
Не, не си. Аз ти казах.
Глупости, помпозен, парафиново-размекнат мозък!
Ан гард! Ти, тантурест джобен часовник!
Ще живеят ли дълги години щастливо, мамо?
Разбира се, миличък. Разбира се.
А аз пак ли ще спя в шкафа?
Тръгва по света
с първите лъчи
приказка една чак от вечността,
той и тя сами.
Приказка една чак от вечността,
той и тя сами.